12 I. NYELVTUDOMÁNY - OSZTÁLYI ÉRTEKEZÉSEK. 
irtani kötelessége embernek társas életben, mindenütt, mindenkor és 
mindenben. 
Tulságokba merülten eszméllett akkor Platon, mikor bölcs és 
boldog köztársaságának eszmei világából egészen kizárá a" költészeket, 
mint erőnyrontókat. . Nemde, a. nem különben bölcs és erőnyös, "s tán 
tanítványánál is bölcsebb "s erőnyösebb Szokratesz becsülé Eüripideszt, 
"s ennek szinmúvei" eléadásakor megjelent a. színben, nyilvános például 
arra, hogy nincs oka a" bölcsnek, átalan minden színművet "s múszint 
kárhoztatni ? — De hát boldogult-e a túlzó bölcs magast röpdező eszmei 
országával? jött-e az létre valaha az emberek között? Nem tagadom a 
nagy ideál némi hasznait "s jótékony befolyását az emberiség" nemesülé- 
sébe; de soha nem léteztetése, sót meg sem kisértése azt hiteti el velem, 
hogy az nem embereknek való, "s a" mi illyen, azt eröltetni, haszta- 
lan munka. Egyik részét az emberi természetnek országakünn kell vala 
hagynia Platonnak, hogy az embereket abba bevihesse, s benne meg- 
tarthassa, "5 ha nem a" jobb, bizonyosan szebb részét annak. Azt nem 
mondom , hogy a" hol költészek vannak , ott nincsenek vétkek; de azt 
bátor vagyok mondani, hogy a" hol költész nincs, vétkek szinte még is 
vannak , azzal a" különséggel, hogy amott a" vétkek finomabbak "s ke- 
vesbbé ártalmasok ; emitt szilajabbak , durvábbak , azért dúlók is és pusz- 
títók. Ki mellyiket válaszsza, ám lássa! én, minden tétovázás nélkül az 
elsőhöz járulok. Azt hiszem, hogy ha Platon életében többször nem 
volt költész, ez egyszer, ezen eszméjének szültében költész volt. 
Mit teszen a" szépmüvészet komor ellensége szigoru, akár ide- 
genkedésével akár ellenszegülésével, ha már egy nemzetben, ha már 
egy kis világban annak szerelme fölgerjedt? lehet-e csak parányi remé- 
nye is, azt elnyomhatni, akár részvétlen veszteglésével, akár ellensze- 
gülésével? vagy inkább attól kell tartania, hogy illy magaviselete még 
lobbantja a" vágyat, feszíti az erőket, egyesítve, mit legkevesbbé akart, 
létesítni szerelmük" tárgyát? Nem nevetséges erölködés volna-e a" hegy- 
ról rohanó zápornak magát gátul vetni? hiszem , bölcsebb leszen, előle 
kitérni és neki szabad omlást engedni, ha vele sodratni nem akarunk 
esztelenek ; és még bölcsebb leszen, ha kártékonyságát előre sejtve, neki 
idején olly irányzatot adunk, ha adni tudunk, melly szerint kevesbbé 
legyen kártékony. Igy itélek én a" korszellem mindennemü ágáról, 
