HELLEN - MAGYAR DRAMATURGIA. 15 
Egyes ember ugyan — bár miként szeressük e" hasonlítást , melly 
több tekintetben gyönyörü is, igaz is — egyes ember nem fog vissza- 
léphetni aggkorából a" fiatal korba, hanemha máguszi vesszó által; de 
csak ugyan gyakran, a munka és gondok között érdemteljesen elaggott 
emberre szépen sugárzik vissza az eltünt gyermekkor" fölleg "s borútlan 
gyönyörű ege, annak szelid, tiszta esthajnalára, melly hasonló az ifju- 
ság kelő hajnalához, "s mellyben az aggember második gyermek. Csak 
az a baj, hogy e" remegő fény korán letűn az örökség  oceánjába. — 
De egy egész embertömeg, egy nemzet, szinte mint az egész nagy em- 
beriség, folyvást él uj "s uj növendékeiben, "s tagadhatatlanul visszalép- 
het a gyermek" és ifju" vidám korába, "s egészen átváltozhatik. A" hel- 
len nép sem Homér" idejében született először; de fejledezett, tisztult 
régi és agg vadságából, "s igy születék ujra, gondtalanul játszadozó 
gyermekké, vidáman serdülő ifjuvá, a? Miúsák" lantja mellett és a Kha- 
riszek" karjain. És mik voltak csak négy öt század előtt is a frankok, 
a germánok és brittek, "s mikké lettenek szemeink előtt, a. kebelükbe 
tért szelid és szép művészetek által? "s nem kezdünk-e mi is néhány 
tized óta változni, kivált mióta a" széphalmi, a! sümegi és miklai lan- 
tok "s ezeknek gyönyörübb rokonaik zengedeznek füleinkbe ? 
Mi philoszophiánkat illeti: ezzel ma még — hála érte az egek- 
nek! — nem igen dicsekhetünk, bátor. iskoláinkban a" külföld" feszes, 
redós philoszophiáját korábban kezdék velünk ismertetni a  compiláto- 
rok , semmint minnen saját magunkat.  Maiglan sem tudtuk, szomszé- 
daink" bármi csillogó, csábító példájukra sem tudtuk azt megkedvelni. 
"S talán épen azért nem, mert gyermekek soha nem valánk; talán épen 
azért mi a" művészetnek még csak egy ágában sem teremténk remeket; 
"s hami középszer- fölöttit találánk meglátni, vagy meggúnyoltuk, mert 
nem ismertük , vagy megcsudáltuk, mert — ismét csak azért mert nem 
ismertük — mint rendkivülit. És — csak valljuk meg, ha bár egy kis 
pirulással is — nem rég nálunk csak az volt magyar , az nemzeti , "s 
ezzel büszkék valánk "s hangosan dicsekvénk , a" mi szilaj, durva, da- 
rabos volt, mint szinte útaink, "s szidtuk a" finomabb olaszt, franczot 
és németet. . Mert mi a!" természet" nyájas , egyszerü fönségét soha sem 
tudók megkedvelni , bájkellemü szépségeit soha szépen nem érezni, s 
tanultak , igen tanultak, de igen fások is voltunk, "s az Aiszthesziszt, 
