50 I. NYELVTUDOMÁNY - OSZTÁLYI ÉRTEKEZÉSEK. 
Iphig. és Oreszt.) Szophoklesz- és Eüripidesznél a" két testvér, Eteoklesz- 
és Polüneikeszben legnagyobb. A" csalárdság" példánya Odüsszeüsz töb- 
bekben, de legutálatosabb Philoktétben Szophoklesznél, hol játékot úz 
a fiatal Neoptolemosz" erőnyébóől , "s minden gonoszt kész eszközül hasz- 
nálni kitüzött czélja" elérésére. A" boszuvágy férfiakban is nagy ugyan, 
de hasonlíthatlanul nagyobb a nőnemben, mellynek fő példánya a" főnő, 
Küprisz, ki hogy az ót gőggel megvető Hippolütoszon boszút álljon, 
mert ezt a" végzet ellen különben nem teheté, tisztelőjének, Phádrának 
is halnia kell. ( Eürip. Phádr.) Nagy a boszuvágy Medeában is, ki 
azonban sajnálatunkra számíthat inkább mint utálatunkra, Eüripidesz" 
müvészi keze alatt, "s a kar" itéletében is, Jaszon méltán bünhődött. 
Az új kor" szinmüvészetéhez térünk vissza, mellynek átlan csak 
azon oldalát tekintjük, mellyról az köz kedvezést és javalatot maiglan 
sem tuda nyerni , "s nem nyerhet, mig ez az oldal nem tisztuland, bár 
a müvészet főpontjára emelkedjék különben. — Ha a" hellen színmü- 
vészetnek nem ok nélkül gáncsolják a múbirák és múbarátok egyszinü- 
hangu- és oldaluságát, mellyben örökön az örök végzet, vagy egyegy 
boszús istenség intézkedik, jóslatok játszanak, és hősök, meglehetős 
egyszerüségben és egyformaságban vajudnak és viaskodnak, a" reájok 
eresztett bajokkal és csapásokkal, egyhangulag jajongnak és panaszol- 
kodnak ; a: kar egy hangon pengeti morálját "stb — a" különben sokszinü, 
hangu "s oldalu jelenkornak sem könnyen megbocsátható hason vétke 
annyiban, hogy majd valamennyi színmüvész egy tárgy körül müvészke- 
dik, "s eza szerelem, majd boldog, majd boldogtalan, de mindig ér- 
zelgó, epedő, majd képzelgő "s ábrándozó , majd szomorgó és kesergő 
egész halálban és halálig; ha különben, hát csapodár és kaczér.  El- 
mondhatjuk sót, hogy az új korban szerelem az egész költészi világnak 
bálványa, "s a" szerelem az itt, mi a végzet hajdan vala; ennek ott, 
annak itt hódol minden, és miképen hódol itt annak igen sok! Mi az 
érzelgő románkor" szenyjeiból olly nehezen tudunk tisztulni! "s tán az 
ugy nevezett vígjátékokban ez még — csakhogy itt is kedvesebb kaczér- 
sággal, "s nagyobb illemmel — tiürhető volna, kivált a: bohó szerelem 
nevetséges oldalainak kimutatásában; a" hósszínmüvekben szerelemnek 
vagy soha nem kellene a" főszerepet viselnie, vagy csak igen fontos és 
szükséges befolyás" esetében. Azért a. nőszemélyek nem fognak gyéreb- 
