HELLEN - MAGYAR DRAMATURGIA. 57 
első gyengéd szerelmét, az atyai szeretetet, a nép" jó véleményét, "s 
magát a" szertelen szerelmü rettenetes hatalomnak veti viszonszeretet 
nélkül karjaiba, hogy honját, hogy népét idvezítse. Kétes becsü kha- 
rakter, mellyet nem a" szilárd igazságu ész, csak a! szűz" szép és ünne- 
pélyes elszántságát istenítő szív igazol. Azért a" művész" részéről is 
vészteljes vállalat vala Iréne; de a" nehéz csomó abban van föloldva sze- 
rencsésen, hogy utóbb veszedelmes erőnyü áldozatának hiuságát maga is 
átlátja Iréne, "s azt egy szeplőtelen dicső halálban tisztítja és szenteli 
meg; és most az előbb boszankodó ész engesztelten fog kezet [réne 
tetemei fölött a szívvel. Iréne nagyszerü, ünnepélyes mű, teli nemes 
és fönséges eszmékkel , nemes , gyengéd és ragadó érzelmekkel; dús gyö- 
nyörü képekben, mellyek a" beszédnek tiszta, vidám zengzetü folyamá- 
ban hullámozva lejtnek le. Itt a" kereszténység" szelid, hitében és bizal- 
mában szilárd, erőnyében állhatatos, szabad szelleme áll szemközt a" 
vad , változékony , önkényt és zsarnokságot lehelő , rablánczokat pengető, 
iszonyu képü vallás" szellemével. Ez pusztult országokon, rombolt vá- 
rasokon , rablánczra füzött népeken tombolva emeli föl vérrel festett zász- 
lóit, és vad örömek között üli a" pusztításnak — a" szép és dicső Hellasz" 
vég pusztulásának — iszonyu ünnepét; az busongva, kisirt szemekkel, 
tévedező lábakkal támolyog honjának, vallásának, nemzeti dicsőségének 
romjain, "s rémítő csendben ünnepli a! roppant nagy halál sötét ünnepét. 
Leonak eme" fölkiáltásában: OA haza! fekszik minden, mit illy körül- 
ményekben csak érezhetni, ki nem mondhatni. Lássunk egykét jeles 
eléadást. Az első felvonás prolog egyszersmind , és kezdete a" szinműú- 
nek , szophokleszi ügyességgel , eüripideszi bőséggel és édességgel. Nagy 
hasonlat az első jelenet és Ödipusznak Athen előtti megjelenése között; 
de nagy különzet az Athen vidéki nép és a rabló törökök között. 
A" nagyság romja. 
Agenor. 
Itt állok én, gyökértelen törzs , 
Szabad polgár előbb, bolyongó 
Arnyék most, itt az omladék között 
Sötétség mindenütt körűlem. 
Kietlen az élet, puszta partjain 
Oröm többé soha nem virágzik. — 
Rabláncz csörg, ősz fejem már görbedez , 
M..-T. T. ÉVK. Iv. 2. S 
