14'^ EIULÉKBESZÉD 



Adjon Isten egyszer jobb időt is a' magyar égnek, mint a^ millyen 

 volt a' Szentzi Molnár Alberté, kinek sírkövére Bisterfeld illy emlék- 

 sorokat ira fel : 



Musa inihi favit , sed non fortuna , fuitque 

 Teutonia auxilium, sed patria exilium. 



KÁt,r,\r FERKNCZ. 



III. 



KvlZINCZV FERENCZ , VIDÉKI RENDES TAG 5 FELETT. 



Mi szép az emberi élet, midőn a^ mindennapiság' parányi köréből 

 kiemelkedik ; 's magát valami nagy , és szent , és milliomokat érdeklő 

 czél után intézi ! Mi szép , világosító csillagként tűnni fel ezrek előtt ; és 

 szabadon , de általmelegiilt lélekkel választani magának pályát : 's azt jó 

 és bal szerencse közt, örökre tiszta, és soha nem hidegülő szenvedelem- 

 ben futni meg! Azonban ez a' mi illy szép, nem egyszersmind illy bol- 

 dogító is. Hányszor nem talál a' hévvel ölelő kar borzalmat okozó hideg 

 illetésre ! hányszor sülyed el a' küzdő fénynyel és veszélylyel teljes pályá- 

 ja' közepén, áldás és szánakozás által nem kísérve! sőt hányszor keli 

 magának a' fennragyogó czélnak nyom és remény nélkül leszállnia, midőn 

 az érette vívó lelke" elkeseredésében áll ott, 's honának és korának 

 érzéketlenségét átkozza! A' sorsnak kedvenczei nincsenek, csak eszközei. 

 Kemény részvétlenséggel az egyesek iránt, intézi ez az egész' menetelét. 

 'S így a' már elveszettnek látszó magból gyakran hosszú évek után virá- 

 goztatja fel a' teljes szépségíi plántát ; nem tartván figyelmére méltónak , 

 hogy Az, ki a' magot a' jelenlét' pusztaságaiban, egyedül a' még akkor 

 kétes reményért hintette el , többé nincs ; 's emléktelen sírja felett disz- 

 lik a' virágbokor, midőn már sem illat, sem árnyék nem enyhítheti az 

 égő fájdalmat, minek gyötrelmei közt elhamvadott. 



E' gondolatok támadának lelkemben a' hírvételkor, hogy Kazinczj 

 Ferencz élni megszűnt vala. Képzeletim élőmbe állították a' nagy férj- 

 fiút , úgy a' mint őtet legutolszor e' társasági körben láthatám. Itt ült ő 



