KAZINCZY FEBENXZ FELETT. 149 



közöttünk, a' hetven évet meghaladott ősz, a' több mint félszázados író, 

 egy készülettel és küzdéssel teljes időszak' legrégibb bajnoka ; 's keblé- 

 ben hordozta borzasztúlag szép pályája' emlékezetét; 's vészek után egy, 

 a' nemzet előtt valahára felcsillámló reménytől bíztatva , tetteinek önér- 

 zésében keresett az élet' nyomvasztó terhe ellen enyhűletet, enyhíiletct 

 a' gondok ellen, mik végnapjáig kínozták. Eszköz voltő is a' sors' kezé- 

 ben; izzadott ő is azért, a' minek gyümölcseit aratni más fogja; félszá- 

 zadig küzdött a' pusztában , 's egy messze pillantás az ígéret' földébe lőn 

 minden jutalma. 



Jól érzem én T. Társaság , midőn e' tiszteletre méltó kör' elhunyt 

 tagjának emlékezetét megújítom, nem kellene illy elbúsítú képeket mu- 

 tatnom fel. Azok közt állok , kiknek szent kötelességök , minden egye- 

 bet félre tévén , a' haza' dicsőségét eszközleni ; 's felednem kellett volna 

 talán Kazinczyt az embert , a' szenvedettet : és egyedül a' Literatort állít- 

 nom elő, tiszta nyugalomban: mint művész a' márvány szobrot, hogy reá 

 koszorúkat aggassunk. De az én lelkem' minden ideái öszveolvadásban 

 vágynak egymással, 's a' szív híirain rezegnek keresztül. Rokonom és ba- 

 rátom , tanítóm és társam vala, ; 's most midőn szavam az elnyugodott fe- 

 lett fog hangzani: kebelembe zárjam-e fájdalmamat! féljek-e, ha kinos 

 érzelmeket rezzentek fel ; 's a' visszaemlékezés szelíd óhajtásai helyett 

 könycseppeket fakasztok? És bár fakaszthatnék szívből forró vérkön- 

 nyeket! bár szózatom villámerővcl rázhatná keresztül a' hazát, 's e' 

 n«mzetet ! melly saját jeleseit századok óta könnyezetlen látá sírba szál- 

 lani , ,'s nem tudá , hogy kebeleik sebbel rakvák valának — ő érette ; 

 nem tudá , hogy neki áldozának fel minden szerencsét ; maradékaikra nem 

 hagyhatván egyebet, a' meg nem ismert, meg nem jutalmazott, sokszor 

 épen eltaposott érdem' keserű dicsőségénél. 



A' végzet akará ezt így! És valóban ritka szép és jó kezdődött és 

 tenyészett valaha előre ment áldozatok nélkül. Kenyér után indul a' so- 

 kaság ; magányos hasznokat vadász; 's azt, a' mi az egészet érdekli, a" 

 mi lelket táplál, nemzeti erőt fejt, 's gyümölcsei csak jövendőben érnek 

 meg, gyűlöli. Atyáijikat hosszú zsibbadás lankasztá; volt idő, midőn bű- 



