152 EMLÉKBESZÉD 



miként lőn lehetségessé sok szép és jó, minek forrásai, hosszú időkig 

 zárva lévén , folyást nem lelhettek. 



Kazinczy nem vala legelső, nem is egyetlen egy, ki a' nyelvvel 

 történt nevezetes fordulást kezdé és eszközlé. De övé a' dicsőség, hogy 

 ízlést párosított igyekezeteivel, hogy dolgozásait érzelmei' hevével el- 

 tudta önteni, 's hagy a' régiség' tudományát, mit Baróti Szabó keresett , 

 s a' mi Révait nagygyá tévé , teljesen méllánjlá. Csak így , 's csak Neki 

 lehetett hatalmában olly széles tcrjedtségű befolyást szerezni , 's olly kö- 

 zönséges erővel hatni a' nyelvre és írókra :• mint nem még ez ideig senki 

 más. A' közelebb múlt ötven 's egynehány év alatt ki volt íróink közűi, 

 kivel e' férjfiú kisebb vagy nagyobb érintésben nem állott volna ? Ki 

 nem kereste ismeretségét a' Jelesnek , kit Orczy és Ráday szerettek , 

 kit Báróczi kedvele, kinek Virág és Révai barátai valának, ki Dayka 

 és Csokonai kifejlésökre nagy befolyást gyakorolt ? Keresztül nézek íróink- 

 nak itt, e* tiszteletre méltó gyülekezetben jelen álló koszorúján: és sokat 

 látok , ki a' legelső szikrát Kazinczy' lánglelkétől kapa ; 's kit futásában 

 ennek példája vezérlett, 's állhatossága őrizett meg visszahanyatlástól. 

 Neki nem volt elég lelke' minden erejét, és szíve' minden érzelmeit a' 

 nagj' czélra szentelni ; dolgozásoktól elborítva sem fordítá cl a' haza' 

 serdíilő ifjairól tekintetét; 's minden hevülő pillantás, minden kilobbanó 

 gerjelcm, melly benkiizdő erőt, *s munkavágyat bármi távolról sejdítte- 

 tctt, részvételét nagy mértékben nyeré meg. E' részvétel által adott ő 

 sok múlólag kipattanni látszó szikrának maradandóságot; e' részvétel 

 által pótolá ki sok kezdőnek azt, a' mit boldogabb fekvésű népeknél 

 az olvasó közönség első tapsai visznek véghez. Mert volt idő, keseríien 

 emlékezem vissza , midőn a' literátori pályára készülő ifjút szülői , mint 

 veszni indultat siratták ; midőn magyar könyvet magyar írón kívül más 

 nem ismert; 's midőn a' fiatal művész egykorúi közt sem talált keblet, 

 hol kiömölhessen. Hány nem némult el akkor, mint a' fogságba zárt 

 fülmüle végképen? Hány nem fogott volna még elnémulni, hanem ha 

 ő, a' síriglan buzgó, nyújtott volna vigasztaló szót? Mert ő mondhatá, 

 még nagyobb igazzal, mint az Anchises íija: Ifjú, rényt és való munkát 

 tőlem tanulj , szerencsét másoktól ! 



