296 ÉRTEKEZESER. 



's az ellenkezetek' tarkaságának enyhítésére elég közép színeket vegyít- 

 hetnek, inkább lehetnek képei az angol parknak, mint a' franczia iz- 

 ietünek. 



Hogy a' Hellének a' tragoediában igen egyszinüleg komolyak , 

 nem csak onnét van , hogy az ő tragoediáik igen lyrai hangúak ; de onnét 

 is , hogy ők az erényt és imádott hős eleiket istenítő tragoediát úgy tekin- 

 tek, mint valami legünnepibb szentséget és religiót, mellynek komoly 

 méltóságához a"* humoros játék természet szerint nem illhetett. 



Nálunk ellenben, hol a' legkomolyabb tragoedia is csak játék, e"' 

 részben sokkal tágabb útmik nyilt ; 's tán czélirányosb is a' még igen 

 földszagú népet az elevenebb tarkával a' lelki világba csalogatni, mint az 

 egyszinübb komolysággal a' poésis' publicumát fogyasztani. 



Schiller gáncsolja Göthét , hogy Egmontban a' Klárika' képében 

 megjelenő szabadság a' komoly valóságból egyszerre valami operavilágba 

 ragad bennünket. De én úgy érzem, köszünettel tartozunk Göthének, 

 hogy a' fojtó és kinzó valóságból egy szebb tündér világba emel , és a' le- 

 verő fájdalmak után enyhültén bocsát el, minta' Görögök, kik ugyan 

 ezen czélból a' szomorújáték után vígjátékot következtéiének, hogy a' 

 szívnek vidám nyugalmát visszaadják. 



Illy vegyület nélkül szintolly komoly fájdalommal hagynók el 

 Egmontot, valamint Schiller' Don Carlosát. Ugy látszik Schiller nem is- 

 mére a' valódi tragoediai pathost és halált, mellyekben a' fájdalonniak 

 mindenkor valami édessel és szívemelovel kell vegyülve lenni, úgy hogy 

 nem ok nélkül mondja Jean Paul, hogy a' poésisban örömében hal meg 

 az ember. 



Midőn Zameo' és Rolla' halálát látjuk , elragadtatunk , édes fájda- 

 lommal érezzük a' szerelemnek és erénynek édes halálát; midőn Brutus, 

 fijait megöleti, érezzük az atyai szíven fölülemelkedő erény' diadalmát, 's 

 azzal együtt emelkedünk, de midőn Don Carlos hidegen az inquisitornak 

 általadatik , vegyül-e borzadalmunkhoz valami édes vagy fölséges? így 

 midőn Egmontban az erényt dűlni , a' bűnt dúlni láttuk , csupa leverő , 

 csupa prosai komoly lett volna látásunk, ha azt Göthe az ideális világ* 



