216 A FOGAS VAKONY. 



meny földbe IV2 lábra menő csö, melly végén minteg-y 5 itczés 

 fazék nagyságra kiterjeszkedvén, bunkó formát nyert. Ennek fe- 

 neke kibélelve s kiágyazva volt pázsit és más növények puhács- 

 ka gyökerei, szárai és leveleivel. S e volt lak- és fekszobája. 

 Azt vallotta előttünk az öreg : „hogy ő már számtalan illyen tá- 

 rait és lakhelyeit ásta föl a földi kutyáknak s bennök azokat meg- 

 ölte; de hogy egy üregben még két darabot soha sem lelt" mivel 

 ok egymás eránt olly türelmetlenek s barátságtalanok , hogy a 

 fogságban is, valahányszor két darab záratik össze, az erösebb 

 azonnal megöli a gyengébbet; mit valóban magam is a tartott 

 példányokon több izben tapasztaltam. Magamnál is készített a 

 tartott darabok közöl egy, mellyet télre meghagytam , rajta akkor 

 is észrevételeket teendő, azon földdel tölt nagy kád közepe táján, 

 mellyben lakott , mintegy 3 lábra mélyen a földszin alatt egy jó 

 nagy öblöt, ennek egyik oldalán különféle növényekből, főleg 

 kukoriczacsö-levelkékből , és szálaiból puha s meleg fekhelyet; 

 legnagyobb részét megtöltvén a neki nyújtott kedvesb eleséggel; 

 jelesen burgonya , sárga répa , zeller , vöröshagymával és egész 

 kukoriczacsövekkel , mellyeket azonban külön külön a földbe el- 

 temetett, hogy felette meg ne keményedjenek. 



Már azon körülmény fejté meg 4-ik kérdésemet, mi- 

 szerint ez állat téli eleséget hord össze magának , hogy az t. i. a 

 telet nem téli álomban és elzsibbadásban, hanem hogy 

 azt bizonyosan ébren tölti. De ezen a priori vett, igen ter- 

 mészetes következtetésemen kivül, meggyőződtem még a dolog 

 igazságáról tapasztalalilag is. A volt pifvarosi, most szent-tornyai 

 lelkész, Molitorisz Lajos, Csanád-megyében, kit e czélból 

 szinte fölszólíték , tudósítása szerint bizonyos, hogy Pitvaroson az 

 1843,és4-ki tél közepén, kint a szabadban találtatok a ha- 

 von egy a szöllők felé igyekező példány. Ügy lelt szinte már két 

 izben Pest közelében, Tost Károly, ő cs. kir. Fensége, Nádo- 

 runk szigeti udvari kertésze, télközepén, kün a hófölületén járó- 

 kat, egyet az 1841 -ki januárban Dunakeszi mellett, melly föl- 

 állítva találtatik a nemzeti muséum gyűjteményeiben; másikat az 

 184E-ki december utolsó napjaiban a pesti határon lévő Ördög- 

 malomnál. S ezen tapasztalatok kétségen kivül teszik azon igaz- 

 ságot, hogy a fogas vakony valóban ébren tölti a telet, és hogy 

 az igazi téli álomba nem esik. 



A mi végtére 5-dik kérdésem megfejtését illeti, 

 t. i. hogy váljon, venni-e észre a fogas vakonyon látér- 



