EMLÉKBESZÉDEK. 



I. 



TITTEL 1'ÁIj , RENDES TAG FELETT. 



Lenni és nem lenni , az ember legfontosb gondolatja; ebben áll 

 becse, ebben végczélja. A' növény, miután másnak virágzott, másnak 

 gjTimolcsözütt, elaszik a' nélkül, hogy életét tudja; a' barom, melly- 

 nek élete jobbadán a' jelenre 's az érzékiség' kOrére van szorítva , ki- 

 fúja páráját, vissza nem tekintve a' múltra, nem szorgoskodva a' jöven- 

 dőről; de az embernek is meg kell halnia, ámbár a' jelen ki nem elé- 

 gíti, ámbár emlékezetét a' múlt visszavonja, 's vágyait a' jövendő elő- 

 re ragadja; meg kell halnia, ámbár a' csillagok' ntját kimérni. Istent 's 

 öröklétet gondolni képes. Szétoszlik a' halhatatlan lélek' porhüvelye ; 

 de a' nem múlékony , az erény örökké tart. Ki tiszte' mivoltát kinyo- 

 mozta, kötelessége' teljesítését szíve' uralkodó vágyává tette, hivatalát 

 minden egyébnél főbbnek tartotta, és minden tehetségét a' meges- 

 mért tökély' elérhetésére fordította, habár porrá senyved is, nem enyé- 

 szik el ; hanem a' késő unoka' hálás szívében is fennmarad az által , 

 mi volt, mit tett, mit hátrahagyott, 's példája minden jóra, minden 

 szépre 's nagyra lelkesít. 



Azért, tekintetes társaság! szép és termékeny gondolat volt, hogy 

 elhunyt érdemes társaink' halálát megünnepeljük, életük' és tetteik' 

 képét kortársainknak és utóinknak például 's ösztöm'il lerajzoljuk. Mi- 

 dőn tehát Tittel Pál', egyik igen kedvelt néhai társunk' emlékezetét 

 megújítom, nekem is tisztemben áll lefesteni: mint fejté ki 's mint ho- 

 zá öszvehangzásba természet adta lelki tehetségeit? mint foga fel ere- 

 jéhez 's köréhez képest ideje' 's nemzete' műveltségét? mint igyekezők 

 szerzett műveltségében folj^ást előbbre haladni? 's mint közié azt vi- 

 szont azokkal, kikkel közösült, nemzetével, világával? Azonban a' 

 gondviselés kevesebbé engedé esmérnem, minthogy méltólag, 's úgy, 

 mint óhajtanám , szólhassak a' férjfiiíról , kit nemes illendőség 's minden 



