TITTtl. I'ÁI, IIKXDF.S TAG FKI,ETT 15 



így lé]) le az ember a' Mindenható' intésére ez élet' páljájáről , 

 hogy lialáiba szenderüljön. Boldog! kire nehéz álniak nem várnak ezen 

 szendergésben. Szerencsés és boldog vagy idvezült társunk , hogy elhagy- 

 ván romlékony testedet, végre oda hatottál, mit A'izsga szemmel vágyó 

 lélekkel annyiszor szemlélgettél. Mert már beláttad, a' mit előbb távol- 

 ról vizsgálgatnod 's kétkedve nyomozgatnod kellé : mi a' bennünket kör- 

 nyékező ég? mi a' rendesen kelő és nyugvó nap, melly éleszíő, festő, 

 gyógyító sugárival a' földön mindenen uralkodik ? mi a' csendes szemér- 

 mes hold, melly szelíd világával éjink' homályát mérsékli? mik a' csil- 

 lagok, mellyeket holdaiktól kisérve vagy magányosan bolygani vélünk* 

 mik azon álló fénytestek, mcilyek szövétnekek g}^anánt lobognak szün- 

 telen a' Mindenható' oltára előtt. Beláttad 's A^égetlen örömbe merülve 

 imádod annak nag3'ságát, ki mind ezeket mindenható bölcseséggel alko- 

 tá 's örökké munkás szeretettel ápolja s fenntartja. Kérj ettől áldást édes 

 liazánkra, fejedelmünkre, ránk egykor forrón ülelt társaidra, hogy tö- 

 rekedésünkben el nem csüggedvén, példád szerint, a' nemzeti művelt- 

 ség' nagy ügyének mindent áldozni mindenkor buzogjunk. 



DITMCZ LAJOS. 



II. 



niRK. ÍÁXOS RENDES TAG FELETT. 



Örömünkül szentelt napja ez nemzeti tudományos alkotmánj'unk- 

 nak ; légyen tehát megengedve : hogy egy szomorú történet okozta beszé- 

 demnek olly irányt tűzzek ki, mellyé' nap, e' hely, e' gyülekezethez illő- 

 leg az ejtett fájdalmat enyhítve , nem új elkeseredésre , hanem vidámító 

 gerjedelmekre izgathassa elfogult kebelünket. Távul lég3'en stoikusi szi- 

 gorúsággal elkeményíteni érzésinket , elfojtani részvétünket egy érde- 

 mes tagtársunknak , egy jó barátunknak , a' múzsák' kedveltjének , a böl- 

 cseség temploma' fölkentjének, a' magyar atheneum' egyik ritka jele- 

 sének váratlan 's kora elhunytán. A' veszteség, a' kár tetemesb, mint- 

 sem hogy könyeink' hullását mérsékelhettük volna, mikor a' csapás reánk 

 sulyosodott a' szeretettnek , a' tiszteltnek elköltöztével. — Nem akarok 

 régi sebeket szaggatni , nem fanyar könyeket ismét fakasztani ; mert 

 noha elfelejthetetlen ő, kitől megfosztattunk, de elfelejthetetlen az 



