IIEM.EN-MACYAR LITKRATIRA. 03 



erkölcs. A' játszva, könnyen lejtve, természeti egyszerűségében, ár- 

 tatlansiígíiban , gondtalanul nevekedett, érzelmekkel teljes gyermekneni- 

 zet, komoly emberi korra jntott; a játszi pbantasia' lielyét a komo- 

 lyabb ész foglalta cl lassanként; az érzéki képekéit érzékfeletti fogatokéi. 

 Ez a bidegen elmélő, puszta távol igazság után sóvárgó ész, és a meta- 

 pliysikálás' lelke mcgfagylalá az érzelmeket; levetkózteté a'pbanfltia' 

 szép alakú képzeteit, a' kellemes, de az ész elótt üres, liideg testből 

 kiszökteté a' művész által belehelt isteni szellemet; a' szép álom"s ked- 

 ves csalódás' világát a' komor vabídiság' világa nyoma el. Majd a hiúság, 

 fénjTÍzés, inkább pénz- 's kincs- mint tiszta dics- vágy, kül mint bei- 

 ragyogás, a' társalkodás' finomított szokásai és erkölcsei fészkelék be ma- 

 gokat azon nép' kebelébe, melly elóbb csak a' vidám természet' tisztán 

 nyilt eg) szerű örömeinek nyitott keblet, szívet. Hizelgések, csalfa fé- 

 nyek, színlett érzelmek alacsonyíták le a' múzsát, 's köd voná be a 

 tiszta hellén eget. így leve Ilellas a gyengéd izlet' istenműveinek ret- 

 tenetes nagy temetőjük. 



Térjünk iiíár át magunkhoz; tekintsük, vizsgáljuk a' miénket el- 

 lenébe a' hajdan hellénnek, 's kérdezzük, hizelkedés, elfogultság nélkül 

 kérdezzük: vagyunk-e, lehetünk-e valaha ott a' miénkkel mi, hol a 

 hellének állának az övékkel, midőn legszebben állának? Tartok tőle, 

 netán ott kezdtük, hol ők végzek; pedig rákmenés czélhoz nem viszen. 



A' hellén poésis a' még egyszerű, el nem fogúit eszű, szivű nem- 

 zet' gyermekségében indult meg; veleszületett, vele nevekedett, mun- 

 kált, ragyogott, vele hanyatlott, veszett. — Mikor született a' miénk ? 

 Ázsiából kijöttünkkorban mink volt? csak egy betű, egy tompán átzúgó 

 visszhang sem engedi velünk csak sejtetni is. Ide átverekedésünk', itt meg- 

 telepedésünk', erősödésünk' nagy harczai feljegyezve vannak elég hiteles- 

 séggel , de hol Orpheosunk ? hol , harczos hőseinket megénekelve istenítő 

 Homérosunk ? Egy sincs! mély hallgatás, örök éj nyúlt el hősapáink' 

 véres nyomaikon ! — Csak hamar keresztyénekké lettünk, Róma' nyelvét 

 tanultuk, 's mindennek, a' mi ősi volt, feledésbe kellé mennie, egye- 

 dül nyelvünket ^- hála értté a' gondviselésnek, tartá meg egy csuda, 's 

 e' csudát hihetőleg a' nép tévé , melly makacs volt idegen nyelvhez tö- 

 rődni. — A'XIV-dik században, európai létünknek negyedikében, emelke^ 



