IIEI.LEN-MÁGYáR LITERATl'RA. 00 



előzve a' költészt nem kényteti-e ezt kopár, sovány világa' körében 

 maradni, ot liallgatni, Aele nem ütközni? 's merje ezt ha meri, sőt mer- 

 jen kevesebbet: beszőni a' sokliézagu történeti világba pliantasiája' szebb 

 világának embereit, tüneményeit, képeit és színeit- — fogják-e ezt a 

 történettel tele fejű, jőzan okosságn lionfiak tűrni? Keserű szitkok, vad 

 átkok kö^etendik, szegény költész ! bomlott kerekűnek hitt 's kikiál- 

 tott fejedet, l^a Béla' jegyzőjén 'sTurtíczin túl merészelsz röpülni. 'S milly 

 igaztalanok ezek a' te bosziis bíráid! mert, volna hát bár az a' tisztelt 

 történet valamivel bővebben adakozó! most milly fösvény, mi Ily so- 

 vány és szűk az a' te éhszomjas lelkednek ! aztán , a' szebb emberiség- 

 nek tükre-e az, vagy inkább a' mindent vadul tiprő, ziizó önségé? — Ha 

 Homéros Ilerodotos után él és ír, bár Herodotos még elég kegyes, engedni 

 valamit a' phantasiának is, mert hiszen a' phantasia' játszi világából vo- 

 ná ő ki valódi világát — még sem fogott Homéros, Homéros lehetni, nem 

 az a' szabad , az a' merész , az a' képes Homéros ! És Virgilius , a' hellénnek 

 szerencsés követője , csak azért lön költő szerencsés, mert Homérost vé- 

 vé előképül , daczára a' szigorú történetnek. — Az a' nép, mellynek Ho- 

 méros énekle, Eiég az is, kinek Virgilius, semmit nem tárta híhetlen- 

 nek , sőt meggyőződve , legalább nem ellenkezve vett be mindent , a' mi 

 szépen mondatott , poétái vallásának szellemével egyezőleg. Mennyit tön 

 mielőttűnk a' vallás' szentebb, tisztább lelke, még inkább a' kifejlett, fel- 

 emelkedett philosophia, *s az ezzel járó könyörűletlen kritika hihetienné, 

 's azért még költeményben is Ízetlenné, nevetségessé! Oh valóban, a' mi 

 korunk józanabb, bölcsebb semhogy poétái lehessen! Talán a' keresz- 

 tyénség akkor ölthetett volna magára legnagyobb sikerrel poétái szint ^ 

 mikor a' közép sötét századok lefolytának; de hol volt akkor hozzá 

 nyelv , hol izlet 1 ! 



Hasztalan emeled, ennyi korlát közé szorult, a nem költői szellem- 

 mel , mell)-el magad is tele vagy, folyvást nyomorún küzdő magyar költész, 

 honi hősödet istenek, istenfiak közé; híjában állítod ellene Ármányt a' ke- 

 leti sötétség' istenét , melléje Ormuzdot a' világosság' urát, csatázva! Ak- 

 kor kell valaezt tenned, mikor mégillyeneket hitt, ha ugyan csak hitt né- 

 ped. Ez a' mai, habár verseid' édességétől, vagy hősi szellemétől elragadtat- 

 va, vallja költészi erődet; majd természeti hideg komolyságába visszaesve 



13 • 



