198 A* MAGYAR TL'D. TÁRSASÁG* TÖRTÉNETEI. 



sokfelé oszlásában az er(íknek,'s kifelé idegen támaszra szorulva, melly 

 ága boldogulhat benn akár az anyagi jólétnek, akár a' szellemi munkás- 

 ságnak? 's honnan keletkezhetik a' legnemesebb büszkeség, szerzője 

 annyi nagynak, a' nemzeti büszkeség? honnan leghőbb melegítője a' ne- 

 mesebb kebleknek, a' nemzeti dicsőség? melly ellenmérge az elalacso- 

 milásnak, vedlő minden rabság ellen? 



Úgy van ! nem képzelet' hiu szüleménye a' nemzetiség , nem okat- 

 lan vágy a' honszerelem , 's nincs erősebb támasza az egy , a' nemzeti 

 nyelvnél ! Nem hazai nyelvünk' sokféle bájai , nem belső csodálatos tu- 

 lajdoni, hanem e' szoros összefüggése nemzeti létünkkel, fennmaradá- 

 sunkkal 's ebben alapuld testi 's szellemi boldogulás' eszközlése hevíté 

 's hevíti az ország' rendéit e' pótolhatatlan kincs' őrzésére ; ez lelkesíte 

 örök dicsőségxí férfiakat azon roppant , hazát és külföldet álmélkodásra 

 ragadó áldozatokra, mellyek e' nemzeti intézetnek léteit adtának; e' 

 meggyőződés végre, 's boldogságunk' óhajtása birta a' nagylelkű , a' bölcs 

 nádort arra, hogy e' kincsünket országos kincs' polczára emeltetni , azt 

 törvény' nyelvévé avattatni eszközlené. Míg e' nép él, áldani fogja em- 

 lékezetét. 



Illy lélek-emelő történetek nem élesztek, nagy tekintetű gyüle- 

 kezet , azon kor' hazafiait , mellynek embere a' mi Simáink volt. Ezen 

 nyelvnek, melly egykor dicsőséggel rogyogott királyok' udvariban, 

 -xengett bajnokok' ajkain, költők' énekiben, az isten' szónokai szívgyőző 

 beszédiben ! leszállt vala csillaga. Nemzetek' szerencséje fennjár és 

 csügged , mint egyeseké. A' XVIII. század néma , betiítlen szobor volt 

 egy dicsőbb kor' sirja felett. A' nyelv szegény szolgálóvá aljasodva. 

 Akkor volt az, hogy a' mi agg társunk a' pályára lépett. Mindenek fö- 

 lött búsan érdekelte szivét hölgyeink' elnemzetlenedése. Mert boldogtalan 

 azon nép , mellynek asszonyai nem érzik azon magos tisztet : nemzetü- 

 ket dajkálni! Őket, az elpártolókat kellé visszafoglalnunk. Azoknak 

 írni. Simái a' vígjáték' mezején próbálkozott; ada eredetit, ada után- 

 zatot. Része megfordult a' színen is. Ha a' mi'ívészet' szoros kivánati- 

 hoz mérjük e' műveket ; ma már azt kell mondanunk , hogy a' szerző 

 azokban nem volt szerencsés. Alig van neme a' költészetnek, melly több 

 életbéli tapasztalást, élesebb szemet, mélyebb emberismeretet, kívánna, 

 annyi élénkséggel, könnyűséggel, sőt látszatos felületességgel, mint ez; 



