202 A* MAGYAR TUD. TÁRSASÁG TÖRTÉNETEI. 



VII. 

 EMLÉKBESZÉD 



BERZSENYI DÁNIEL R. T. FELETT. 



KÖLCSEY FERENCZ R. TAOTÓI.- 

 OLVASTATOTT 

 a' M. T. társaság' V-DIK KÖZ ÜLÉSÉBEN , SEPT,' ll-DIKEN 1836. 



Az emberi nem : egészben tekintve , űrökre virágzó növény, mi- 

 nek egy felől hervadó virágai mellett, más felól szünet nélkül lijak és 

 újabbak fakadnak 's nyilnak ki. Végetlenül tenyésztő élet ez ; hol múlt 

 és jelen csak a' jövendőnek szolgálnak magul; 's a' bölcs örvendve néz 

 e' jövendő' elébe; mert tudja, hogy az bizonyosan felvirul, 's felvirulta 

 után enyészetre sem hajlik, míg magából a' következő időnek alapot 

 nem készít. 



De ki elég erős , mindig és mindenütt csak az egészre vetni pil- 

 lantatát? Egyes emberek a' végetlen egész' egyes virágai vonzanak ben- 

 nünket magokhoz ; egyesekhez fűzzük hajlandóságunkat , érdekeinket , 

 szerelmünket ; 's midőn az egyesek hervadnak és enyésznek : megsza- 

 kadni érezzük az egymásból folyt idők' folyamát; *s ez érzet a' legkí- 

 nosbak közé tartozik. Mert szívünk legtermészetesb indulata, vágya és 

 küzdése, majd tisztán majd homályosan, a' jövendőt tárgyazza; *s 

 mondjátok meg: a' megholtak' jövendője hol vagyon? 



Kettő a' felelet. Egy, melly a' hit' vezérkarjaira utasít; 's a' jö- 

 vendőt túl a' síron , sejdítési homály alatt mutatja. Más , melly az em- 

 beriség' egésze felé fordul; 's innen a' síron, az enyészet' nyomain mindig 

 ujonan keletkező életre figyelmeztet. Lelket emelő , nagy gondolat fek- 

 szik mindegyikben ! De gyarló az ember ; 's a' mi vagy alaktalanul , vagy 



