EMLÉKBESZIÉD BERZSENYI DÁNIEL R. T. FELETT. 203 



temt'rdcksége miatt által nem tekinthetőleg áll előtte, abban kielégítést 

 nem lelhet. így, kimúlt kedveseinek elsötétült jövendőjétől a' miiltra 

 tér vissza; 's ha a' remény' kinézetei megszűnni látszanak: az emléke- 

 zet' karjai közé dől, 's lefolyt öröm' és szenvedés' körében ábrándozik. 



Innen van, hogy emléket állítunk az elhunytnak, hogy beszéd 

 által megújítjuk emlékezetét azoknak, kik többé nincsenek. E' vissza- 

 pillantás a' kialudt életre szándékos csalódás által enyhíti a' fájdalmat, 

 midőn a' nemlétei' gyötrő gondolata helyett, az egykori élet' meleg ké- 

 pével foglalatoskodunk; 's egyszersmind hiúságunkat azon vigasztalással 

 tápláljuk, hogy az emlékezet életet ád; 's ki tetteiben, megemlegette- 

 tik , az halhatatlan lesz. 



És ez valőban áldás Istentől, ki így adá! Gondolkozó, 's tökély 

 után törekvő lénynek , ki magát az egész emberiség' képviselőjének te- 

 kinteni szereti, megfagylaló gondolat, olly végvonal, hol minden tö- 

 rekvéseivel egjTitt örök éjbe sülyedjen. De a' marothoni győző' emlék- 

 szobra nemes lángot ébreszt az ifjú Themistokles' keblében; 's Kalpe' 

 szirtéinél, a' Heraklcs felől homályosan szállongó rege, a' földkerekség' 

 leendő urának szemeiből dicső tettek után sóvárgó könnyeket fakasz- 

 tott. Emberi gyarlóság' alapjából pattan fel a' szikra, mi a' parányi, 

 múlandó embert, életutáni nagy következményekre munkálni éleszsze. 



Ez ideától hevülve készülök itt, kis tehetségem szerint feltün- 

 tetni elköltözött társunknak, a' mi Berzsenyinknek emlékezetét. Mert 

 6 sincsen többé ; benne is saját fényében ragyogó csillagot veszténk el; 

 *s raost illő a' kor' embereinek tudtul adni, miképena' magányba vonult, 

 •s czímekkel nem ragyogott férfiúban , azon kevesek' egyike van elte- 

 metve , kik, a' sülyedés' szélén gyakran állott magyar nemzetre, való 

 díszt hoztanak. 



A' sokaság nem foghatja meg: mint lehessen költőről így szólani? 

 Jól van ! Ha ti azt hívjátok költőnek , ki szavakat foglal versekbe , 's 

 történetesen felduzzadt érzeményeit , 's egy-egy elmésen elővillant gon- 

 dolatját papirosra önti, 's ollykor valamelly csillogó urat, pártfogás' re- 

 ménye miatt, megénekel, vagy a' könyváros' szűk zsoldjáért az ahna- 

 nachokba divatárukat készítget: akkor, igen is, a' sokaságnak igaza van. 



De ha költő nevet csak az érdemel, ki nemesített érzelmeket 

 hordoz keblében, ki a' természetre, az emberi szenvedelmekre vizsgáló 



. 26* 



