^ EMLÉKBESZÉD BERZSENYI DÁNIEL R. T. FELETT. 205 



költ«;szct* szelleme élesztett. Azon időben , mikor leteraturánk pártfo- 

 gás nélkül, egy két lelkesebbnek magányos falai között elszigetelve, 

 titkosan tenyészett, senkitől nem ismerve, díjt és pályalombot nem 

 várhatva, egyedül keble' mozdulatitól vezérelve kezdette ő fakadó érze- 

 ményeit dalba önteni. Mezei magányában úgy áll vala: mint az oczeán 

 szigetén nyiló szép Virág, mellynek pompáján emberi szem örvendő 

 bámulással nem mulat, 's az űrökre zúgó hullámok közt, a' hidegen le- 

 sugárzó csillagos ég alatt 



Xincs bájsereg, melly őt' körülröppenné, 

 Nincs vándor, a' ki szellemkarra venné. — 



'S lehet-e a' költőre nézve szomorúbb helyzetet képzelnünk? 



Mi a' dal? Harmóniás szavakba öntése a' gondolattá érlelt érze- 

 ménjnek. 'S mi indítja a' költőt ezt tennie? Azon természeti hajlandó- 

 ság, mi szerint azt, a' mi a' keblet dagasztja, óhajtjuk rokon érzésüek- 

 kel közleni. Midőn már a' költő e' természettől belénk plántált közlé- 

 kenységnél fogva dalát elzengi, és nincs, ki az édes hangot felfogja; 

 nincs , ki figyelmet fordítson arra , mit szíve* teljességéből kiömlesz- 

 teni neki olly fontos volt: nem fogja-e a' részvét' hiányát fájdalmasan 

 érezni ? 



Aztán tagadni nem lehet: a' költő nemcsak részvétért, de dicső- 

 ségért is énekel. Midőn Pindar a' Delphi' istenének boltjai alatt, a' nagy 

 tömegben összegjült hellennép előtt énekelt; 's a' dal' szívemelő ha- 

 talmát ezer meg ezer szemből olvasta; lehetséges-e, hogy lelke perczen- 

 Jíént szebb és lobogóbb lángra ne gjniladt légyen? De magára hagyatva, 

 nép nélkül , mellyet az ének' ereje felrázzon , nép' nélkül , melly hazája' 

 fényét az énekben visszasúgárzani örömmel tekintse, puszta falaknak 

 vagy az erdei visszhangnak mondani el az érzelem' szózatát : bizony a' 

 lelkesedésnek nem nagy táplálékot nyújt. Innen van, hogy sok költőnk 

 olly korán megszűnt énekleni ; 's hogy a' gazdagabb keblű zseni is csak 

 kis részét adá annak, a' mi szívében élt. 



Istennek gazdagabb ajándéka nincs: mint az ifjúság. Szívünkben 

 megmarad az érzemény, hasonlóul a' tavaszi plántában megg.vültt bő 

 nedvhez; 's így történ, hogy az ifjú költő az előbb említett megjegyzé- 

 sek alá nem mindig tartozik. Elhagyatva, puszta magányban állva is 

 elzengi ő, mi kebléből, felszökelő vízsúgárként, erőszakosan tolako- 



