HELLF.N-MAGVAR DRAMATtnciA. 13 



szomoniságot gerjeszteni volna-e? Fussátok azt, Iia i'igy van: a' szomo- 

 nisiíg soha, semmiben sem j(í. Megrázni most , majd fölemelni; legfőbb, 

 sajiiálkodást támasztani, de mindig a' jónak, nagynak, szépnek csudál- 

 tam, követésére ragadni — ez czélja a' valódi, nem álszínű tragódiá- 

 nak. — A' vége sem szükségképen szerencsétlen , legkevcsbbé halál , bátor 

 mai színművészeink derekasan ölnek, gyilkolnak ; 's nem is akarnak lenni 

 tragikusok, ha a' főszemély 's még néhányan vele, a' színpadon halva 

 nem hevernek. Valóságos mészárszék! — A' régiek itt szerényebbek 

 valának : a' gyilkolást épen nem tárták szükséges tulajdonául a' tragő- 

 diáutik, sót, tudtomra, a' színpadon nem is gyilkoltattak, 's másutt 

 nem annyira gyilkoltattak, mint inkább a' Aégzet, sors (fioiQa, avayxri , 

 fátum) által öngyilkolókká tevék hőseiket. 



Euripidésznél Oresztész , a' főszemély nem hal meg, sót ő üli 

 (talán, 's ez hihetőbb, csak a' nép' véleményében) meg Ilelenét, kinek, 

 mint ezer baj' anyjának vélt halálán a' hellének nemcsak nem szomor- 

 kodtanak , sót örvendtenck. Oresztész maga szerencsésen nienekvék 

 a vakbuzgalmii nép' dühe elól. — Iphigenia Anliszban csak a' nép' vé- 

 leményében áldoztatik meg; de megmenti ót Artemisz, miként Isákot 

 megmenté hajdan az angyal. — Iphigenia Tanriszban testvérével, Oresz- 

 teszszel és ennek barátjával l'üladcszszel szerencsésen menekszik me- 

 rész tette által, 's az egész mű tiszta a' haláltól. Remegtet ngyan a 

 művész bennünk hőseinek életükért, de majd fölvidámít szerencsés 

 szabadultokkal. A' mai divat szerént e' derék hősművet vígjátéknak 

 nevezhetnők, sőt neveznünk kellene is, ha a' régibb kritika engedné. 

 — Szophoklész' Ödipuszában Jokaszte ngyan meghal, de üngyilkolás 

 által, 's épen nem a' színpadon, a' nézők előtt; itt ezeknek csak elbe- 

 széltetik a' szerencsétlen eset. Maga Ödiposz kivájja szemeit, de ismét 

 nem a' színpadon megyén A'éghez a' kcg) étlen önkinzat; 's majd csak 

 akkor jelen meg a' szánakozásra igen méltó király , mikor ezt illedel- 

 mesen teheti; mikor fölzúdult indulatai csillapodtak, számat adva tet- 

 téről és leányairól, kiket elhagyandó vala, gondoskodva. 



De hát minden halál szomoru-e? Szomoru-e különösen a' tragő- 

 diai halál akár a' hősre , akár a' nézőre ? Épen nem. Milly gyáva hős és 

 néző volna az , ki az emberi eró'ny' fönségén , ha száz halál rémíti és 

 gyilkolja is azt, szomorkodnék? Szomoruság-e az, mit magában érez 



