a' prüsa, 's kifejliísk' föltktklei. 77 



majd szinte liajhindtik volnánk azt hinni , talán e' classicai prdsa ma- 

 gának áz őskornak kizárólag sajátja, 's a' tökélynek egy olly ideálja, 

 mellyet a' később századok' gyermekeinek csak többé- kevésbbé megkö- 

 zelítni lehet, de egészen elérni nem szabad. E' classica prósát veszem 

 tehát például, *s ebben is jelesebbűi a' latinra, mint előttünk közönsé- 

 gesebben ismertre terjesztem ki figyelmemet. 



Ha a' classica prósa' kifejlésének történeteit szorosabban vizsgá- 

 lom : ugy találom, hogy az legvirágzóbb korát a' rcspnblica' idejében 

 élte; 's minden egyéb rá kedvezőleg ható körülmények között, legtöbbet 

 az akkor Athenae' 's Roma' falai közt szenvedelemmel űzött ékesszólás 

 mesterségének köszönhetett. Ez ékesszólás köz dolgoknak köz helyen 

 vitatását tárgyazván : azt minden görög és római, ki hazája' ügyébe be- 

 folyni , a' polgári pályán nevet, tekintetet 's előmenetelt nyerni kívánt, 

 magának megszerezni 's tökéletesíteni igyekezett. Sokaknak hasonló 

 igyekezete eleven vetélkedést, nagy belső mozgást 's lelki munkássá- 

 got gerjesztett; minek is következése az lón, hogy a' nyelvbeli előadás' 

 tökéletességének legrejtettebb titkai egymásután felfedetvén , az ékes- 

 szólás kimerítő rendszerbe hozott különös tiidománynj'á válck. A' régibb 

 római ékesszólás' polgári fontosságát 's annál fogva történt nagyra men- 

 tét, egy a' császárság' idejcbeli ncvetlen író, De caitsis corruptae elo- 

 quentiae czimű igen szép dialógjában , mellyet némellyek balul Tacitu- 

 sénak, mások helyesebben az ifjabb Plininsénak lenni gyanítnak, imigy 

 adja elő: „Magna eloqeiitia, sicut fiammá, matéria alitur et motibus 

 excitatur et nrendo clarescit. Eadcm ratio in nostra quoque civitate 

 antiquornm eloquentiam provexit. Nam , etsi horum quoque temporum 

 (érti a' maga korát) oratores ea ronseciiti sünt, quae compositaet quieta 

 et beata republica tribui fas erat , tamcn ista perturbatione ac licentia 

 plura sibi adsequi videbantiir, cum mixtis omnibus , et moderátoré uno 

 carentibus, tantum qnisque orator saperet, quantum crranti populo per- 

 svaderi poterat. Ilinc leges adsiduae et popiilarc nomen, hinc conciones 

 magistratuum poene pernoctantium in rostris , hinc adcusationes poten- 

 tium reorum et adsignatae etiani domibus inimicitiae, hinc procerum 

 factiones, et adsidua Senatus adversus plebem certamina; quae singula 

 etsi distrahebant rempublicam , exerccbant tamen illorum temporum elo- 

 quentiam, et magnis cumulare proemiis videbantur; quia quanto quisque 



