78 I. NYELVTUDOMÁNY-OSZTÁLYI ÉRTEKEZÉSEK. 



plus dicendo poterat, tanto facilius honores adsequabatur, tanto magís 

 in ipsis honoribus conlegas suos anteibat, tanto plus apud principcs 

 gratiae,plus auctoritatis apud patres, plus notitiae ac nominis apud 

 plebein parabat; hi clientelis etiain exterarum nationum redundabant ; 

 hos ituri in provincias magistratus reverebantur , hos reversi colebant ; 

 hos et praeturae et consnlatus A'ocare ultro videbantur; hi ne privati 

 quidem sine potestate erant, cum et populum et senatum consilio et 

 auctoritate tcgerent; quin imo sibi ipsi persvaserant, neminem sine elo- 

 quentia atit adsequi posse in civitate, aut tueri conspicuum et eminen- 

 tem lociun stb." Nem lehetett különben, minthogy azon tudomány, 

 melljel ennyi liaszon 's jutalom járt együtt , tüzes kedvelőket 's köz 

 divatot nyerjen ; miután az emberi természet' gyarlóságában fekszik már 

 az, hogy még a' lelki javak közül is kiváltképen azokat kedvellje, 

 mellyek a' szellemi gyönyör mellett testi n5'ereséggel is egybe kötvék. 

 És valóban a' poéta ide czélozva, nem ok nélkül mondja: 



„Ipse licet venias Musis comitatus Homere , 

 Si nihil adhileris: ibis Homere foras." 



E' tekintet okozta azt , hogy az ékesszólás , valamint a' görögöknél , 

 ugj' a' rómaiaknál a' polgári életre megkivántató legfontosabb tudo- 

 mánjTiak tartatott , melly a' nevelés' fó tárgyává téve , mind magányos 

 házakban, mind nyilványos iskolákban, fd- és alrendtől nagy szorga- 

 lommal tanítatott és tanultatott. Természetes, hogy hol a' szóbeli ékes 

 előadás illy köz divatú lőn, ott azzal együtt az írásbeli ékes előadás- 

 nak is szükségképen lábra kellett kapnia. Melly nép a' szép nyelvet 

 beszédben megszokta , az azt Írásban is múlhatatlanul megkívánta ; tud- 

 ván, hogy ha szépen szólani lehet, szépen írni sem lehetetlen. így a' 

 nyelvbeli ékes előadás a' fonmi' harsogó szónokszékeírői észrevehetet- 

 lenül a' magányos íróasztalokra is átszivárgott. A' tudósok, hogy mí- 

 veiknek keletet, magoknak nevet szerezhessenek, mintegy kénysze- 

 rítve lettek az ékesszólás' minden kincseit 's kecseit kirabolni , 's írá- 

 saikat azokkal felruházva nyújtani a' közönség' kezeibe. Amaz aggo- 

 dalmas gond, melly ez aranykorbeli classícus íróknak nyelvén olly áta- 

 lában szembeötlő, talán nem kevéssé tulajdonítathatík ama' körülmény- 

 nek is, hogy ekkor, valamint az ékesszólásnak, a'fenntebb mondottak 



