IV. AZ LOYIíSZEKRŐL. 87 



El nem csábíthatván azonban azt , czéljának elérésére cselt gondolt ki. 

 Védenczét arrabirá, hogy a' leányt az o szolgálójátcíl születettnek állítsa, 

 's ha másképen nem lehetne vele boldogulni, biró előtti vád által is igye- 

 keznék ebbeli állítását kivívni. A' védencz szép móddal a' leányt meg 

 nem keríthetvén, azt Appius' iteszéke elébe idézteti, 's a' kikoholt cselt 

 a' már egyébkint is értesítve lévő , 's benne nagy részt vevő bíró előtt 

 elmondja. — A' leányt ügyészek védelmezték , 's míg távol lévő atyja 

 haza nem érkezik, szabadon eresztetni kérték. Appius azonban azt ítélte: 

 „Hogy azon törvényre, mellyet az ügyészek mint a' szabadságnak kedve- 

 zőt állításaik' támogatására felhordanak, csakúgy lehet támaszkodni, 

 ha sem az ügyre, sem a' személyre nézve különbségi kifogás nincsen- Ha 

 az atya jelen volna 's a' felperessel egy üt ti kihallgat tatásának vége nem 

 lehetne , akkor igazságosnak látszanék o' leányt az atyjánál hagyni , de 

 annak távollétében kezesség mellett atyja' haza érkezéséig az a' felpe- 

 resnek kezénél hagyat ik.^' Nagy zajgás követvén az ítéletet, annak vég- 

 rehajtását a' nép megakadályozta, míg végre mind a' nép mind az ügyé- 

 szek elszéledtek , a' leány' rokonai pedig annak atyjáért küldöttek. Az 

 atya haza érkezvén Appius' iteszéke előtt megjelent , de az sem őtet sem 

 ügyészeit ki nem hallgatván, Márcus Claudius nevű védencze' előadása 

 szerint hozott ítéletet, 's a' leányt szolgaságra ítélte, mind az ügyészek- 

 nek , mind a' jelen volt népségnek nagy bámultára. Az atya kedves leá- 

 nyának szabadulását nem eszközölhetvén, aztgyilokkal átdöfte. Látván 

 a' méltatlanságot a' nép, a' tizedesek letétetnek, consulok és népszóno- 

 kok neveztetnek. Appiust vádolja Vírginius , iteszék elébe idézteti , 6 

 azonban ügye' lefolyta alatt a' tömlöczben magát megölte. Szomorú pél- 

 dájára a' bírói despotismusnak, önkénynek, és az ügyészi védelem' el- 

 mellőzésének , melly eset azt is igazolja, hogy az ügyészi hatóság' meg- 

 vetése, 's a' közvéleménynyel semmit nem gondolás a' honalkati rend- 

 szer' fordulását is maga után vonhatja. 



A' római honálmány' virágzása' szakán azonban , midőn jeles fér- 

 fiak vezették a' kormányt, az ügyészek igazság' kiszolgáltatása' szükséges 

 eszközeinek nézettek, 's magos állásokhoz képest a' honra csak jóté- 

 konyságot árasztottak. Stryckius , História juris romani* czímü mun- 

 kájában azt jegyzi meg, hogy Augustus császár' uralkodása előtt, a' 

 ki bízott jogi tudományában, szabadon ügyészkedhetett, hanem ekkor 



