det (coma; heraf himmellegemets navn); c) halen, et kvastformigt 

 tilhæng af lyssvagere stof, men ofte af enorm udstrækning. Man har 

 saaledes eksempel paa kometer, hvis hale har spændt over næsten Y3 

 af den synlige del af himmelen. Det er dog langtfra alle kometer, 

 som optræder med et saadant ekstravagant ydre; meget ofte har de 

 kun formen af en lysende taage med betydelig glans i et eller flere 

 punkter. De ligner isaahenseende meget stjernetaagerne, fra hvilke de 

 dog let adskilles ved deres bevægelse paa himmelhvælvingen. 



Denne bevægelse er for de forskjellige kometer høist varierende 

 og synes ved første øiekast at være ganske uregelbunden. De del- 

 tager som de øvrige stjerner i himmelhvælvingens daglige bevægelse; 

 men paa grund af sin egenbevægelse, der ofte kan være meget stor, 

 forandrer de hurtig sin plads mellem fiksstjernerne. De adskiller sig 

 dog i denne henseende væsentlig fra planeterne, hvis egenbevægelse 

 foregaar gjennem dyrekredsens stjernebilleder; kometerne træffes paa 

 de forskjelligste steder, og bevægelsen foregaar i de forskjelligste ret- 

 ninger, snart ganske langsomt og snart med rivende fart. Det har 

 dog vist sig, at ogsaa kometerne følger den almindelige tiltræknings 

 love, og at de bevæger sig i keglesnitsbaner, der enten, som planet- 

 banerne, er ellipser eller ogsaa hyperbler, ligesom det lader sig bevise, 

 at det er en theoretisk mulighed for, at de kan være parabler eller 

 cirkler. Men selv for de kometers vedkommende, hvis baner er ellip- 

 tiske, er der liden lighed med planetbanerne. Disse har alle liden 

 ekscentritcitet : nærmer sig cirkelformen og afviger ikke meget fra 

 et fælles plan ; planeternes bevægelsesretning i disse baner er ogsaa 

 den samme. Disse omstændigheder har gjort deres dannelse let for- 

 klarlig efter den Kant-LajDlaceske nebulartheori.^) Kometbanerne er 

 derimod meget langstrakte; .kun en liden del af banen ligger i nær- 

 heden af solen; baneplanerne er høist forskjellige og de forskjelhge 

 kometers bevægelsesretning ogsaa forskjellig. Om muligt endnu mere 

 iøinespringende er afvigelsen ved de hyperbolske (og parabolske) baner, 

 da disse som bekjendt ikke er sluttede, men har uendelige grene. 

 Alle disse forhold har nødvendiggjort den antagelse, at de kometer, 

 som nu kredser om solen i sluttede baner ikke fra først af har tilhørt 

 solsystemet, men efterhaanden er komne ind fra verdensrummet, rent 

 tilfældigvis, og er blevne fastholdte af solens tiltrækningskraft. Porat 



1) Se herom „Naturen" for 1893. 



