Lidt om kometerne. 



En historisk oversigt. 



Der kan uden overdrivelse siges, at faa naturfænotnener opigjennem 

 tiderne har paakaldt en saa almindehg interesse og sat sindene saa- 

 ledes i bevægelse som kometernes tilsynekomst paa himmelhvælvingen. 

 Det er derfor kun naturhgt, at man allerede i de ældste historiske 

 overleveringer træfFer beretninger om kometer, og at selv de ældste 

 tiders lærde stredes om deres sande natur med en iver, der næsten 

 er nden sidestykke i de gamles videnskabelige liv. Det er ret interes- 

 sant, at allerede kaldæerne havde en ganske korrekt opfatning af 

 kometernes væsen; heller ikke paa dette omraade har deres skarpe 

 astronomiske sans svigtet dem. De forestiller sig ialfald kometerne 

 som himmellegemer, der bevæger sig i bestemte baner og blir 

 synlige, naar de under sin bevægelse kommer jorden nær. I mod- 

 sætning hertil forklarer Aristoteles, at de er dimster, der stiger 

 op fra kløfter og afgrunde i jorden og antændes i atmosfæren, hvor 

 de driver om, indtil de slukner, og de fleste af hans samtidige var 

 af hans mening. S e n e c a derimod var mere klarsynt. Han siger 

 saaledes: „Jeg kan ikke dele den almindelige antagelse, at en komet 

 er en pludselig opstaaet atmosfærisk ild ; den er et evigt naturens verk. 

 Kometen har sin anviste plads paa himmelen og slukner ilike, men 

 gaar videre i sin bane ..." Og han spaar, at „ engang skal der 

 komme mennesker, som vil op dage og udforske kometbanerne, deres 

 størrelse og deres beskafFenhed." 



Den nuværende populære opfatning af kometerne, at de er stjerner 



med „hale", svarer i regelen godt til deres karakteristiske form. Hos 



de fleste kometer vil man nemlig kunne adskille tre dele, a) en lysende 



kjerne (hovedet, nucleus); b) et taagelignende stof, som omgiver 



^Naturen" 1 



