70 



Af ikke mindre interesse end hovedskaalen er det fundne 1 a a r- 

 b-en, der frembyder en række eiendommeligheder (fig. 14 og 15). 

 Det er venstre laarben, og det er meget lidet beskadiget. Som abnor- 

 mitet ved det finder man paa den indre 02 bagre side, nedenfor den lille 

 laarbensknoke, en temmelig stor benudvekst. I det hele viser dette laar- 

 ben sig overmaade „menneskeligt", saaat det ved første øiekast ikke er at 

 adskille fra et menneskes. Det er meget langt. Afstanden fra linjen, 

 der forener de nederste knæknokers underflade, til det høieste punkt 

 paa ledhovedet er 455 mm., hvilket maal svarer til en middels laar- 

 benlængde hos et menneske af 1.70 meters legemshøide. Dubois 

 underkaster dette laarben en overmaade nøiagtig undersøgelse og sam- 

 menligning med saavel menneskets som abernes laarben. Tor ikke at 

 trætte læseren med lange beskrivelser skal det kun kortelig resumeres, 

 at det betræffende laarbens „ menneskelige" egenskaber er en lineci, 

 intertrochanterica, ledhovedets form, li7iea aspera og fossa intercon- 

 dyloidea, den lave artikulationsflade og fæstestedet for den store sæde- 

 muskel (glutæus max.)- Som afvigelser fra den menneskelige typus 

 opfører Dubois mangelen af en indre kant, der her er afrundet, 

 fremhvælving paa det sted af den indre flade, hvor der i regelen 

 er en rendeformet fordybning, ubestemt begrænsning af den saa- 

 kaldte popliteale eller „knæhase"' flade, samt den konkave rand hos 

 crista intertrochanterica. 



Ifølge Dubois skulde man nu i disse her omtalte skeletlevninger 

 have brudstykker af det merkværdige dyre-menneskelige væsen, der 

 danner en mennesket nærmeststaaende overgangsform. Tidligere har 

 man fundet levninger af en fossil chimpanselignende abe, anthropo- 

 pithecus siralensis, som efter Dubois skulde være stamform for pithec- 

 anthropus. Overgangsrækken opstiller han derfor saaledes: Prothy- 

 lobates — anthropopithecus sivalensis — pithecanthropus erectus — 

 homo sapiens. Denne ud vikling skulde da have fundet sted i den 

 „indiske dyreprovins". 



Som ventelig er, maatte dette fund fremkalde en berettiget opsigt. 

 Inden anthropologernes verden har derfor Dubois's beskrivelse været 

 meget diskutteret. Paa den Internationale zoologiske kongres i Leyden 

 1895 fremviste Dubois sit fund, og der opstod i den anledning en 

 meget livlig meningsudveksling ; efterhaanden er der fremstaaet en hel 

 litteratur derom, hvori viser sig, at meningerne er meget delte. Jeg 

 skal i det følgende anføre en del af de vigtigste udtalelser. 



