73 



meget mindre skaller af de nulevende arter af hylobates eller gibbon. 

 Virchow reiser vægtige indvendinger mod den af Dubois anvendte 

 methode til at bestemme kapaciteten. 



Om kindtanden, som Krause anser uden tvil for en abekind- 

 tand, udtaler ikke Virchow, v. Luschan og Waldeyer nogen dom. 

 Laarbenet anser Waldeyer og Krause for at tilhøre et menneske, 

 mens Virchow med hentydning paa benets rette form synes at finde 

 lighed med gibbonabernes laarben. Forøvrigt indvender Virchow sterkt 

 imod at opstille en typus for en ny art eller slegt kun paa basis af 

 et brudstykke af en skalle og et andet ben. 



Af ganske stor interesse er udtalelserne om inthecayithropus 

 erectus paa den Internationale zoologiske kongros i 

 Leyden, 1895, hvorover Virchow giver et resumé i „die Nation'', 

 nr. 4, for 26de oktober 1895. Laarbenet anser flertallet af de 

 ■europæiske sagkyndige tor et menneskeligt. De af Dubois opførte 

 afvigelser ansees kun for varianter. Men desuagtet kunde Virchow 

 ikke frigjøre sig fra den opfatning, at laarbenet i betragtning af dets 

 retlinjede form ogsaa kunde skrive sig fra en kjæmpemæssig gibbonabe. 

 Angaaende benudveksten sluttede Virchow sig til DLibois's mening, at 

 den skrev sig fra en behbetændelse. Han kunde fremvise paa sin 

 verdensberømte pathologisk-anatomiske samling i Berlin 2 lignende 

 stykker. Men den omstændighed, at det væsen, hvem dette javane- 

 ■siske laarben havde tilhørt, havde overstaaet lykkelig en saa svær 

 lidelse, gav rum for den opfatning, at det maatte have været et men- 

 neske, som har nydt pleie. Senere har Virchow ændret sin opfatning 

 af benudveksten, som han anser for en slags „eksostose", der af og 

 til forekommer paa menneskelige laarben. 



Dubois havde, foruden den tidhgere omtalte iiVisdomstand", ogsaa 

 fremlagt en anden jæksel, nemlig 2den molartand, der var funden 

 senere i nærheden af det tidligere fund; denne viste sterk slidning 

 paa tyggefladen. Begge disse tænder blev af Virchow og andre sag- 

 kyndige erklæret for abekindtænder. Da den ene kindtand er slidt 

 og den anden ikke, mente enkelte, at de har tilhørt forskjellige dyr; 

 men vistnok forekommer der, hvilket Dubois viste paa abeskaller fra 

 Leydenermuseet, to saa forskjelligt afslidte kindtænder hos et og 

 samme individ. 



Af ligheden mellem „neanderthalskallen" og den javanesiske 

 hovedskaal har en bel del forskere villet udlede on slags „racesam- 



