tran. Som i-egel gav hvert d}^- 10 — 12 tønder lever, hvoraf udvandtes 

 næsten lige meget tran. Store dyr kunde dog give adskilligt mere. 

 Professor Collett fortæller saaledes, at i 1844 fangedes ved Smølen 

 en 15 meter lang brygde, som gav 14 tønder lever. Et andet dyr, 

 som i 60-aarene fangedes i Vestfjorden, skal endog have givet 23 

 tønder. Hunnen skal have større og federe lever eud hannen. 



Ved Smølen tcg man ifølge Gunnerus kun leveren, hvis dyret 

 var fanget ude i aaben sø. Dræbtes det derimod inde ved land, blev 

 det bugseret tillands og tilgodegjort. Af kjødet skares rækling. 

 Huden blev garvet og brugt til skosaaler ellei sæletøi. Det ru skind 

 skal ogsaa være brugt som sandpapir til finpolering af træ. Til dette 

 brug skal det dog ikke være saa godt som haakjærringens skind. 



James A. Grieg. 



Jungelkænguruen. 



(Macropus agilis.) 



Biologisk skisse. 



Den, der en maaneskinsnat vandrer under bambusens hvælv i de 

 vældige jungler om Nord-Australiens store skillefloder og lytter til alle 

 nattens lyd og underlige stemmer, vil pludselig tæt ved sig høre et 

 liaardt stamp, efterfulgt af tunge hop. En flygtende skygge, maanens 

 glanslys i et dyrs haarblanke pels vil naa hans øie for raslende at 

 forsvinde i tykningen. Næsten øieblikkelig stanser den. Et par 

 skridt fremad vil atter bringe det opskræmte dyr til at stampe i den 

 muldne bund, hoppende flygte videre og atter stanse. 



Det er jungel- eller flodkænguruen (macroims agilis), nordens 

 almindeligste macropusart, der af størrelse er omtrent som et faar, og 

 hvis farve er lyst grønlig graabrun, der under bugen gaar over til 

 skiddent hvidt. 



Langs enhver flod forekommer arten i talløse mængder, og den 

 hele dag tilbringes hvilende i junglernes skygge, hvor dyrene ofte flere 

 i flok ligger henslængte paa siden og strækker sig i solvarme sandleier. 

 Først naar solen gaar ned, og dagens hede afdæmpes, begynder de 

 at pusle omkring og søge sin føde. Hver kveld gaar flodkænguruen 



