95 



selskaber at hefte sig fast paå klipperne, fuldstæudig sikker for bøl- 

 geriies magt. Der er forøvrigt mange dyr, som besidder saadanne 

 hefteskiver, og i vandfald og stryg gives der en eiendommelig fauna, 

 der ogsaa indbefa.tter insektlarver og bløddyr, som henter sin næring 

 fra det fossende vand. Ogsaa hos fiske er saadanne sugeskiver ret 

 hyppige, og den i vore nordiske have forekommende stensuger (cyclop- 

 terus lumpus) formaar at holde sig saa fast med sin sngeskive, der 

 er dannet af de forenede bugfinner, at man, naar fisken f. eks. har 

 suget sig fast til bunden af en balje, kan løfte hele karret uden at 

 rive fisken løs. 



Froskefiskens sugeapparat dannes derimod, ligesom hos de andre 

 af samme slegt (gobiesociderne), af en bruskagtig skive, bestaaende af 

 to bagenfor hinanden liggende stykker, der er opstaaet ved eu om- 

 dannelse af de undre skulderknokler. Bugfinnerne danner her ligesom 

 skivens ramme. 



Froskefisken lever paa det strøg af havbunden, som ligger mellem 

 høieste og laveste vandstand; den udsøger sig desuden med forkjær- 

 lighed steder, der er særlig udsat for brændingerne. Naar bølgerne 

 trækker sig tilbage, speider de tykke øine til alle kanter, og naar 

 man nærmer sig dem paa nogle skridts afstand, lader de sig straks 

 falde og glider ned i våndet igjen. I regelen bliver man først op- 

 merksom paa dem ved den herved foraarsagede plasken, og paa steile 

 klippevægge faar man indtryk af, at dyrene "^ springer sin vei; heraf 

 kommer uden tvivl navnet „froskefisk", thi i det ydre frembyder de 

 ingensomhelst lighed med froske. Naar brændingen vælter sig over 

 klipperne, indhyllende alt i skum, hvirvles mangeslags dyriske og 

 vegetabilske affaldsstoffer rundt omkring; dyret griber da det, som 

 tilfældet fører forbi dens brede gab. Dette er ogsaa det eneste øieblik, 

 hvor man kan bemægtige sig det flade, slibrige dyr; det formaar 

 nemlig ikke tydeligt at iagttage omgivelserne i det af luftblærer op- 

 fyldte vand, og det lader sig da med lethed gribe. Farveskiftningen 

 er meget paafaldende og bevirkes aabenbart ved talrige kromatoforer 

 (farveceller) i huden. Med undtagelse af blaat og gult synes dyrets 

 overside at kunne antage alle mulige farvenuancer ; snart er den hvidlig, 

 snart spraglet hvid og graagrøn, derpaa igjen sort og endelig endog smukt 

 rosenrød. 



Denne egenskab at kunne skifte farve, som den ulærde kun kjen- 

 der fra kamæleonen, er fælles for en hel del dyr, navnlig vanddyr. 

 Farveskiftningen bevirkes ved flere over hverandre liggende lag af 

 farvestofceller (kromatoforer); disse udvides eller sammenpresses, hvor- 

 ved snart lysere snart mørkere farver trykkes op liga under overhuden 

 eller synker ned i bunden af cellevævet. De hertil nødvendige nerve- 

 impulser udløses ved refleksvirkninger, der snart sættes i virksomhed 

 fra øinene, snart, som f. eks. hos frosken, fra føleapparaterne. Hos. 

 fiskene, hvoriblandt mange af vore almindelige flodfiske besidder denne 

 egenskab, udgaar pirringen sædvanligvis fra øinene ; naar f. eks. et 

 øie blindes, antager fisken paa den til øiet svarende side af kroppen 

 vedvarende en mørkere farve. Lignende farveskiftninger findes ogsaa 

 hos blæksprutter, krebs og andre vanddyr. Prometheus. 



