98 



skrift", havde omtalt og tydet som en stor blæksprute og derfor nu 

 ikke vilde opholde sig videre ved, men kun nævne et punkt, som 

 syntes at være undgaaet naturforskernes opmerksomhed, nemlig de 

 „ jammerlige hyl" som „sømunken" angaves at have frembragt, og som 

 han mente skeede ved udstødning af vand og luft gjennem tragten. 

 Han anførte endvidere, at der er ikke faa iagttagelser, som bekræfter, 

 at blækspruter virkelig har givet meget sterke „ gryntende" eller 

 „bjæffende" lyd fra sig. 



Nedskriveren af dette stykke har selv erfaret, at smaa blæk- 

 spruter giver en sterk gryntende lyd: Vi laa paa fjorden og fiskede 

 „svarttorsk" (en liden haiart); naar en fisk var paa krogen og kom 

 op til vandskorpen, for ofte blækspruten med en pils hurtighed mod 

 fisken, og vi hørte en sterk gryntende lyd baade omkring og under 

 baaden. 



I Pontoppidans „ Norges naturlige Historie", 1753, findes en 

 mængde beretninger om havmænd, havfruer, kraken, søormen, dx'ougen 

 m. m., men de er indhyllede i overtroiske fortællinger og urimelige 

 beskrivelser. Grunn erus, en af de mest kritiske naturforskere, gjen- 

 driver alle saadanne beretninger som bare indbildning. Han „undser 

 sig næsten ved at berette om saa latterlige ting", som at visse 

 søstjerner (de saakaldte medusastjerner) er „ krakens" yngel — en tro, 

 der neppe endnu er ganske udryddet hos almuen — „endskjøndt de 

 mænd ikke kan være ligegyldige derimod, hvis embede det er, at ud- 

 rydde hos pøbelen den gamle suurdei". Alle beretninger om saadanne 

 uhyrer henfører han til hvaler, store sæler, store fiske i følge o. s. v. 

 Heri har han uden tvil ret. Derimod synes ikke Gunnerus nogen- 

 sinde at have seet de kjæmpemæssige blækspi-uter. Der er en beret- 

 ning hos Pontoppidan, som der kan være rimelighed i, skjønt den 

 henføres til „ kraken" : 



Der strandede i Alstadhoug i Nordland i 1680 et sødj-r, der 

 havde følehorn, som den bevægede paa sneglenes maade, og ved hvilke 

 den blev hæugende fast i trærødder ved stranden eller i klipperifter, 

 indtil den forraadnede og frembragte en stank, saa at folk, der havde 

 en „fin næse" undgik dette sted. 



Steenstrup fremdrog i det nævnte naturforskermøde denne beret- 

 ning. „Der laa i alle tilfælde", mente han, „noget mere legemligt til 

 grund for denne fortælling end for den om de andre monstre" og han 

 henvendte sig i mødet til de norske naturforskere med spørgsmaal^ 



