104 



porfyren og graniten i herredet er næsten folketomme." De sidste 

 bergarter giver nemlig vel skogbund, men lidet dyrkbart jordsmon. 

 Vi ser altsaa i jordbundens beskaffenhed en vigtig biogeografisk faktor. 



Lysets indflydelse har størst betydning for planterne, der 

 fører et mod solen søgende og af den af hængigt liv. Kun ved lysets 

 hjælp formaar de klorophylholdige planter at optage kulsyre og ud- 

 skille surstof, en for planterne saa nødvendig livsproces. Planter, som 

 stilles i mørke blir blege og vantrives. Kun de klorophylfrie snylte- 

 planter, væsentlig soppe, formaar at føre et liv i mørket; man har i, 

 gruber og huler fundet endel soparter, der er indkanme inted-; træverk^ ; 

 som er bragt didind; men disse arter er for det meste sterile, frem- 

 bringer ingen frugt. , -i . 



De forskjellige vekster trænger dog mere eller mindre lys; i vore 

 skove har vi „lystrængende" og „sk3'ggesøgende'" fræsorter, hvis udbre- 

 delse og vekst derfor er afhængig af lysets fordeling. Furuen for 

 eksempel, der trænger meget lys, vokser mere spredt, gjerne udover 

 store moer, taber de underste grene, som ikke faar tilstrækkeligt lys, 

 mens toppen breder sig ud som en krone. Granen derimod har en 

 tættere bestand, og de nedre beskyggede grene falder ikke af. 



Foruden belysningens styrke har ogsaa belysningstidens længde 

 sin virkning; bekjendt er saaledes de i det høie norden voksende 

 planters hurtige vekst og deres fi"ugters tidlige modning, en følge af 

 den intense belysning uafbrudt dag og nat. 



For dyrenes vedkommende har lyset ikke den afgjørende betyd- 

 ning som for planterne ; dog kan det ikke lades ude af betragtning. 

 Vekslen mellem dag og nat gjør sig saaledes tydelig bemerkbar hos 

 dyrene, omend ikke alle paavirkes i samme grad af denne; vi har 

 natdyr, som ved mørkets indtrædelse vaagner til liv og virksomhed, 

 og dagdyr, som er saa under lysets indflydelse, at de gaar til hvile 

 og falder i søvn ved den dunkelhed, som indtræder ved en solfor- 

 mørkelse. 



Endnu vigtigere er den omstændighed, at dyr, som lever i stadigt 

 mørke, taber synsevnen; bekjendte eksempler er det i Adelsberger- 

 grotten (i Karst) levende amfibium „iiroteus angidneus" og muld- 

 varpen. Hos begge findes dog rudimenter af øine, hvilket viser, at 

 her er en degeneration indtraadt. Dyrene var oprindelig seende dyr; 

 men ved generationers stadige ophold i mørke rum, er øinene hos de 

 nulevende individer forblevet nudviklede og ubrugbare. 



