123 



lige betydning. Ja, hvad mere er, man har fundet, at selv planterne 

 ikke er iiden egenvarme, og i mange tilfælde giver dette sig paa det 

 tydeligste tilkjende. De dyr, som man ialmindelighed betegner som 

 varmblodige dyr, har nu ganske vist en varmegrad, der ligger bety- 

 delig over omgivelsernes temperatur; men ved siden heraf udmerker 

 de sig ved at besidde en temmelig konstant, uforanderlig temperatur, 

 selv om varmegraden i omgivelserne varierer aldrig saa meget. Derfor 

 kalder man dem nu ikke længer varmblodige men homiotherme, stedse- 

 varme, dyr. I modsætning kaldes de andre dyr, hvis varmegrad 

 retter sig efter omgivelserne for vekselvarme, poikilotherme dyr. 

 I virkeligheden kan intet levende væsen være aldeles uden varme- 

 ndvikling, thi vi kjender intet liv uden a an ding, og hver aanding 

 er en f o r b r æ n ding sp r o c e s, der som saadan medfører varme- 

 udvikling. Overalt, hvor vi som hos pattedyr og fugle finder en kon- 

 stant, af omgivelserne uafhængig, blodtemperatur, der bex^or dette paa 

 den ene side paa aandingens styrke og paa de kemiske livsprocesser 

 overhovedet, samt paa den anden side paa visse eiendommelige udjev- 

 ningsprocesser i legemet. Disse processer er netop i særegen grad 

 uddannet i hine to dyreklassers legemer, hvorvel ikke ligemeget hos 

 alle, men de undergaar temmelig betydelige forandringer hos de for- 

 skjellige dyr. Den laveste blodtemperatur (omtrent 35° C.) hos patte- 

 dja-ene hnder vi hos ulven og delfinen, den høieste (41° og derover) hos 

 polarræven, videre hos en art flagermus, samt fremf oralt hos den almin- 

 delige husmus. Hos fuglene finder vi endnu høiere temperaturer, hos 

 meiser og svaler f. eks, indtil over 44°. Hos alle andi-e dyr saavel- 

 som hos alle planter adskiller legemstemperaturen sig kun lidet fra 

 temperaturen udenfor deres legeme. Det er kun under bestemte for- 

 hold, at den hæver sig merkbart derover. Men ogsaa her er for- 

 holdet forskjelligt hos de forskjellige individer. Legemets masse i 

 forhold til dets overflade og beskaffenhed af hudbedækningen spiller 

 her en stor rolle. Krybdyrene, hvis tørre skjæl leder varmen tem- 

 melig daarligt, opnaar en høiere legemstemperatur end de med fugtig 

 hud forsj^nede padder. Yi maa saaledes ikke forundre os ovei', at 

 temperaturen hos rugende kjæmpeslanger kan hæve sig 10° — 12° over 

 lufttemperaturen. Insekterne med sin livlige stofveksel vilde uden 

 tvil høre til de varmblodige dyr, hvis ikke deres lidenhed, deres 

 ringe masse i forhold til deres temmelig udviklede overflade hindrede 

 nogen større opmagasinering af varme. Men naar de lever klods ind 



