147 



mere og mere indsnevret leie, saa vil der ske en opstuing, og vi vilde 

 ikke alene have en med den aftagende temperatur voksende barometer- 

 stand ; men denne maatte paa grund af opstuingeu end mere forhøies. 



Først af amerikaneren W. F e r r e 1, i slutningen af femtiaarene, 

 fik man en hypothese, der var istand til at bringe theorien i overens- 

 stemmelse med de vind- og lufttryksforholde, som vi kj ender. I et medi- 

 cinsk tidsskrift, „Nashville Journal of Medicine and Surgery", frem- 

 satte Ferrel i 1856 sine anskuelser om de store bevægelser i atmo- 

 sfæren, og et par aar efter støttede lian med en mathematisk udvik- 

 ling i „E,unkle"s Mathematical Monthly" disse sine meninger. Synderlig 

 opmerksomlied vakte dog ikke Ferrels af handlinger, ialfald ikke i 

 Europa, hvor de blev næsten upaaagtede lige til ud i ottiaarene. 



Ferrels schema for de store bevægelser i atmosfæren er følgende: 

 Overst en strømning fra ækvator til j^olen, derunder en fra 

 jjolen til ækvator; denne naar dog kun søndenfor SS'^ br. 

 helt ned til j ordoverfladen ; nordenfor denne breddegrad 

 har vi nederst atter en strømning i retning mod polen. 



Hvad der sæi-lig har vakt anstød i Ferrels schema er den luft- 

 strøm, han torudsætter i de midtre luftlag fra polen imod ækvator. 

 „Thi,'' siger hans modstandere, „ dette maa blive en strøm fra et sted 

 med mindre lufttryk til et med større. Vi ved, at der nede ved jord- 

 overfladen hersker gjennemsnitlig en lavere barometerstand f. eks. ved 

 60° br. end ved 35*^, og denne differens i lufttrykket maa endog til- 

 tage i høiden, da temperaturen er høiere paa sidstnævnte sted end 

 paa førstnævnte. En saadan bevægelse strider jo imod fysikens simp- 

 leste love." Endog lærde geofysikere og meteorologer som professor 

 Sup an, redaktør af Petermanns Mittheilungen, og T e i s s e r e n c de 

 Bort, en bekjendt fransk meteorolog, har saa sent som i ottiaarene 

 reist denne indvending imod det ovenfor anførte schema, hvad der er 

 saameget merkeligere som man forlængst havde anerkjendt den først 

 af Ferrel rigtig forklarede virkning, som jordens rotation udøver -paa. 

 alle bevægelser, der foregaar paa vor klode. 



Lad os se lidt paa de hastigheder, som puuktei^ne paa j ordover- 

 fladen besidder paa grund af deres medfølgen i jordens omdreining: 

 Ækvator er ca. 40 069 000 meter lang, og denne bane gjennemløbes 

 i 86 163 sekunder (et stjernedøgn) ; det giver en hastighed af 465 

 meter pr. sekund. Imod polen aftager breddegradernes længde, men 



