150 



retning repræsenterer en skraaning, ad hvilken luftmasserne vil „ glide 

 ned'' imod de ækvatoriale egne, hvis de ei hindres ved et tilstrækkelig 

 stort overtryk ad den kant. 



Er f. eks. den herskende vestenvinds hastighed ved 60'' br, i 

 15 000 meters høide 100 meter pr. sekund, da maa overtrykket for 

 hver grad eller 111 kilometer (gradienten) væi-e 2.66 mm. I de 

 øverste luftlag vil gradienten være større, og derfor er deroppe bevæ- 

 gelsen svagt nordgaaende; men ved 15 000 metei's høide eller maaske 

 lavere maa gradienten være mindre, (thi ved jordoverfladen er den kun 

 0.15 mm.), og da vil luftmasserne slaa ind paa en vei i svagt syd- 

 gaaende retning. Det er en komponent af tyngdekraften (vel at merke: 

 den under en øget hastighed eksisterende tyngdekraft), der driver dem 

 imod syd, trods det i den retning høiere tryk, paa samme maade, som 

 luftmasserne vil drives fra Frognersæteren (415 meters høide over 

 havet) imod Kristiania (ved havets niveau), om end lufttrykket paa det 

 sidstnævnte sted er høiere, naar ikke overtrykket beløber sig til ca. 

 38 mm. 



Den i de midtre lag af atmosfæren stedfindende bevægelse gaar 

 naturligvis hovedsagelig i østlig retning og kun ganske svagt i sydlig. 

 Luftpartiklerne kommer dog efterhaanden paa lavere geografiske 

 bredder, hvor jordoverfladen ikke er dem saameget underlegne i øst- 

 gaaende hastighed, samtidig som de maa fjerne sig mere og mere fra 

 jordaksen. Hvad der paa nordgaaende forøgede deres fart, det vil nu 

 formindske den. Men med tabet af hastigheden imod øst ophører 

 ogsaa betingelserne for luftpartiklernes fremtrængen imod gradienten, 

 og skal den sydgaaende bevægelse fortsættes, maa gradienten være 

 rettet den modsatte vei, det vil sige, lufttrykket maa aftage imod syd. 

 Det finder virkelig sted fra ca. 35" n. br., og luftmasserne tilbagelægger 

 nu den sidste del af sin bane, drevne af gradienten. Bevægelsen imod 

 øst er ganske forsvunden, og istedet erholdes en hastighed imod vest, 

 samtidig naar den store strøm helt ned til jordoverfladen; vi har nu 

 den velkjendte nordostpassat. 



Endnu staar kun tilbage at forklare den tredje og laveste strøm- 

 ning, der forefindes nordenfor 35° br. Den var, som vi hørte, rettet 

 imod nord eller nøiere imod nordøst. Vi kj ender den bedst over 

 Atlanterhavet som den sydvestvind, der gjør seiladsen fra Nordamerika 

 til Europa saameget lettere end den omvendte vei. I dens bevægelse 

 imod øst ser vi kun virkningen af de samme aarsager, som gav de 



I 



