154 



guaj^s store iirskove. Som sine slegtninge er det et natligt dyr, der 

 tilbringer dagen skjult i en hule. Dets føde bestaar hovedsagelig af 

 termiter og andre insekter. Hvor leilighed tilbyder sig, skal det paa 

 kirkegaardene opgrave og fortære ligene. Dets kjød er meget vel- 

 smagende. Sammen med andre bæltedyr er kjæmpebæltedyret fundet 

 fossil i de brasilianske benhuler. 



Bæltedyrene forekommer, som sagt, saavel i Nord- som især i S^-d- 

 amerika, hvor de fleste arter hører hjemme. Det samme gjælder for- 

 tidens bæltedyr. I Patagoniens og Argentinas jordlag, i Brasiliens 

 benhuler o. s. v., kortsagt overalt i de tropiske og temperede dele af 

 Sydamerika, støder vi paa levninger af dem. 



Foruden vore dages bæltedyr fandtes i tidligere jordperioder endnu 

 mange arter, som tildels var af betydelig størrelse. I Brasihens be- 

 rømte benhuler er oftere fundet panseret af en art, chlamydotheriuju, 

 som havde et næsehorns størrelse. Mod denne blir saaledes nutidens 

 arter, selv kjæmpebæltedyret, rene dverge. 



Nær beslegtet med bæltedyrene var de nu uddøde kjæmpemæssige 

 skjolddyr eller glyptodonter som kunde blive over 3 meter lange. 

 Minder bæltedyrene om skildpadderne, gjælder dette i end høiere grad 

 disse dyr. De er, kan vi gjerne sige, pattedyrenes skildpadder, thi hos 

 nogle arter har vi ikke alene et ryg-, men ogsaa et bugpanser, hvad 

 bæltedyrene mangler. Bugpanseret er dog ikke forbundet med rygpan- 

 seret. Panserets plader er ikke ordnede i tydelige tverbælter. Hos 

 unge dyr laa pladerne frit ved siden af hinanden i huden, men med 

 alderen smeltede de især i rygregioneu hyppigt fuldstændigt sammen 

 med hinanden. Panseret er meget t3dvt, halvkugleformet eller ovalt og 

 fuldstændig ubevægeligt. 



Poruden ved sit panser adskiller gl3'ptodonterne sig fra bælte- 

 dyrene ved, at de ikke har klør men hover. Endvidere har de ligesom 

 dovendyrene en nedadvendt fortsats paa aagebuebenet. Den alminde- 

 ligste slegt af disse dyr, glyptodon, havde en længde af indtil 



3 meter, endnu større blev den eiendommelige doediciirus, hvis 

 halespids var køUef ormet fortj^kket. Den største af denne slegt, 

 som lindes i de jDleistocæne lag i Argentina og Uruguay, blev omkring 



4 meter lang. 



Det her albildede skjolddyr (j^anochthus tMherculatus, lig. 24) 

 der har et høit hvælvet og meget tykt panser, udmerker sig ved at 

 den forreste del af halen bestaar af 6 eller 7 bevægelige ringe, mens 



