157 



ind iinellem skallerne, og saaledes fordøie indholdet udenfor sit eget 

 legeme, en fremgangsmaade som i virkeligheden søstjernen asterias 

 glacialis benytter ligeoverfor større dyr. Ogsaa i dette tilfælde vilde 

 vel søstjernen trække dec korteste stråa, idet den udkrængede mave 

 ufeilbarligt maatte blive afbidt. 



Ligesaa lidt vilde søstjernen kunne regne paa et heldigt udfald, 

 dersom den, som enkelte har troet, sknlde forsøge paa ved haard- 

 nakket beleiring at tvinge østersen til at aabne skallerne af mangel 

 paa luft, da østersen i virkeligheden kan leve meget længe uden 

 næring og lufttilgang indenfor de lukkede skal. Videre har man 

 tænkt paa, at søstjernen skulde være i besiddelse af et slags bore- 

 apparat eller af giftige eller etsende afsondringer, hvormed den skulde 

 bedøve og lamme sit offer. Forsøgene gav dog et benegtende svar 

 paa alt dette. 



Der staar da til syvende og sidst intet andet tilbage, saa usand- 

 synligt det end lyder, end at søstjernen med magt aabner østersen, 

 og iagttagelserne har virkelig bekræftet dette. 



Saasnart man byder en musling frem til en sulten søstjerne, brin- 

 ger denne muslingen under sit midtparti, saaledes at skallets laas 

 vender nedad, og spalten kommer til at ligge direkte under den. 

 Søstjernen støtter sig nu med spidsen af armene mod bunden og 

 omfatter med sine centrale dele muslingens skaller fra begge sider. 

 Paa denne maade aabnes skallerne lidt efter lidt, og indholdet opsuges. 

 Ai'mene, som er fastsuget paa skallerne øver et vedvarende drag paa 

 disse til begge sider, og skaldyret bukker tilslut under for den foit- 

 satte virkning af denne stadig virkende la-aft og maa tilslut aabne 

 skallet. 



Da østersen sidder fast, og søstjernen altsaa ikke kan vende og 

 dreie den efter behag, saa benytter den som basis for sit angreb enten 

 nærliggende gjenstands eller selve bunden. 



Ved meget sindrige og møisommelige forsøg paaviste virkelig 

 Schiemenz, at det langvarige dobbeltsidige drag, som søstjernens til- 

 syneladende saa svage arme udøver paa østersskallerne, ikke kan ud- 

 holdes i længden idetmindste ikke af mindre østers, og at de tilslut 

 maa give tabt, hvorefter de forholdsvis raskt fortæres og fordøies. 

 For fuldstændig at opspise en østers af 2Y2 cm.s diameter behøvede 

 saaledes en middelstor søstjerne kun lire timer. 



Søstjernerne er saaledes en af de farligste fiender af vore østers- 



