192 



Hos min bedstefader paa Guadeloupe havde der været en meget 

 stor og meget intelligent afrikansk abe. Den drev sin efterlignelses- 

 lyst saa vidt, at det ofte opvakte forfærdelse. En dag fandt den saa- 

 ledes paa at tåge et lidet negerpattebarn ; den bar det op paa tåget, 

 rystede det og bød det sit bryst. Man havde megen møie med at 

 komme den nær og tåge barnet fra den igjen. 



Den var i besiddelse af megen behændighed og styrke, og des- 

 uden nærede den megen godhed for de andre dyr i naboskabet, især 

 for en meget tam gjed, som den ofte legede sig med. Denne gjed 

 tilbragte dagen i en slags jordhytte, bedækket med kaktusgrene; disse 

 planter er meget saftfulde og tornede ; tornene sidder stjerneformig i 

 grupper og løsner sig meget let af. 



Hver aften, naar aben kom tilbage fra sine udflugter efter føde, 

 saa kom gjeden med hele pelsen indfiltret af kaktustorne, der havde 

 sat sig fast. Den var aldeles bedækket dermed, og det stakkels dyr 

 kunde ikke engang lægge sig ned uden de største kvaler. 



Naar saa gjeden mødte aben, saa plukkede denne tornene ud en 

 efter en med en forbausende taalmodighed og omhyggelighed, uden at 

 r3dvke ud et eneste haar og uden at stikke den en eneste gang. 



Man kan ikke negte, at dette er en handling, udsprungen af 

 godhed og virkelig kjærlighed, at det er en handling, fremkommen af 

 en bestemt følelse og ledsaget af ræsonement. Denne handling, 

 bevidst og fortjenstfuld som den var, og gjentaget hver dag, maa 

 være en moralsk handling, hvis man overhovedet kan tale om mora- 

 litet hos dyrene. Nu skal vi høre, hvorledes aben satte kronen paa 

 dette sit daglige ti-æk af kjærlighed til lidende medskabninger i almin- 

 delighed og særlig tilbøielighed for sin ven gjeden. 



Naar den havde udplukket den sidste tom, gjorde den endel 

 krumspring, og for ligesom at tåge sig betalt for sin kjærhgheds- 

 gjerning, begyndte den endel ondskabsfulde plagerier mod den stakkels 

 gjed, nappede den i skjægget, borede sine fingre ind under øielaaget 

 og ind under halen, hvor der hang en torn igjen, som den dog ikke 

 fjernede, uden først at tilføie dyret smerte. Crjeden søgte ikke at und- 

 drage sig disse plagerier, enten den nu udholdt denne mishandling 

 som betaling for den udstaaede kur, saaat sagen herved gik op i op, 

 eller den troede, at denne sidste ceremoni var nødvendig, foråt opera- 

 tionen skulde lykkes; det saa ud, som om der i abens sjæl var to 



