218 



det ham at øclelægge giftstoffet, saa at man kunde indsprøite et mar- 

 svin indtil 10 cm." uden anden virkning end en let stigning af legems- 

 temperatm-en. Paa denne reaktion fulgte en fuldstændig modstands- 

 dygtighed mod hugormgift. Naar denne 15 — 20 timer senere ind- 

 sprøitedes i mængder, som ellers virkede dødeligt, iagttoges ingensom- 

 lielst virkning. Allerede 1.5 cm.^ aaleblod var nok til at frembringe 

 denne virkning, naar det indsprøitedes i dyrets underliv. 



..Pi-onieihei(s". 



Halemennesker. Gjentagne gange har der fra Indien og Borneo 

 opdukket beretninger om halemennesker, men det har stedse vist sig, 

 at saadanne individer kun forekommer enkeltvis, hvilket ikke er noget 

 rart, da der ogsaa hos civiliserede folk af og til optræder saadanne 

 misdannelser. I fagtidsskriftet „L'Anthropologie"' berettes der nu, at 

 Paul d'Enjoy for 6 aar siden i Moi har paatruffet en saadan 

 behalet menneskerace. De bor i det indokinesiske gebet mellem 

 11 — 12° nordlig bredde og 104 — 106° østlig længde. Han fangede et 

 saadant behalet menneske, som havde klatret op i et høit træ for at 

 samle vild honning og saa, idet det steg ned, at det klatrede som en 

 abe, idet fodHaden klemtes fast mod stammen. Med foi^bauselse iagttog 

 den reisende og hans anamitiske ledsagere, at det besad hale. Men- 

 nesket fortalte med stolthed, at dette smykke var et tegn paa egte 

 moiafstamning. Tidligere havde nemlig alle moifolk hale, men denne 

 var i den senere tid bleven sjeldnere paa grund af krydsning med 

 nabostammerne. Som bekjendt herskede der i en indisk fyrstefamilje 

 dschwaiwaerne fra Radschputaua den samme stolthed over et lignende 

 ahnemerke, der skulde vidne om deres direkte nedstammen fra den 

 guddommelige abe Hanuman. Imidlertid tyder disse tilfælde paa en 

 temmelig hyppig forekomst af hale hos visse asiatiske stammer. 

 D'En]oys behalede moi viste sig forøvrig meget forstandig og opvakt 

 og var meget kløgtigere end mongolerne pleier at være, hvilket, som 

 den reisende fortæller, vil sige meget. D'Enjoy saa stammens fælles 

 bopæl. Den bestod af en lang tunnellignende hytte, der var tækket 

 med tørre blade. De øvrige folk var imidlertid flygtet. Nogle pole- 

 rede stene, bambuspile, kobbei'armbaand og perlehalsbaand, som utvivl- 

 somt var kommet fra anamiterne, blev fundet derinde. Moierne be- 

 nyttede pile med modhager, som de bestrøg med en siruplignende 

 gift. Halen er forøvrig ikke den eneste eiendommelighed ved disse 

 folk. Alle de moi, som d'En]'o3^ saa, havde sterkt fremtrædende 

 ankler, der næsten lignede sporerne paa en hane. Alle nabofolk 

 behandler dem som vilde dyr og ødelægger disse merkelige mennesker, 

 om hvilke den reisende tror, at de engang har befolket hele den sam- 

 lede indokinesiske halvø. De brænder sine døde og hænger asken op 

 i bambus- eller rørkurve, da de betragter de afdødes aander som 

 skytsguder. „Prometheiis'\ 



Kompasplanter. Ivompasplanten (silphium laciniatum), der 

 ifølge Longfellows begeistrede skildringer viser vandreren vei i 



