saa er det af svaglied og godhed. I parriiigstiden vælger det 

 sig en mage, og disse laver da i fællesskab et rede. Her lægger 

 hunnen sine eg, og naar antallet har naaet 12^15, begyuder hun at 

 ruge. Egtemanden tager trofast sin part af møien, thi hunnen ruger 

 fra klokken 8 eller 9 om morgenen til klokken 4 om eftermiddagen, 

 hvorpaa hun afløses af hannen, der ligger paa eggene fra klokken 4 

 aften til kl. 9 næste morgen. Denne ordning overholdes med stor 

 nøiagtighed af de to forældre. Man har ofte paastaaet, at eggene 

 forlades om dagen i solheden; det er en feiltagelse. Rugningen om 

 dagen sker netop for at hindre eggene fra at ophedes altfor sterkt af 

 solens straaler. Schreiner har i virkeligheden observeret en temperatuj 

 af 66° i sandet midt paa dagen, og denne temperatur vikle dræb 

 kimen, istedetfor at udvikle den. Saaledes gaar det, saalænge parret 

 bor i et rede langt fra andre stiaidse. Men ofte hænder det som 

 følge af, at bannernes antal er for lidet, at strudse, som allerede er 

 blevet egtemænd, forlokkes af løse omstreifende hundyr, og da bukker 

 de under, omendskjønt omsorgen for redet i almindelighed pleier at 

 udøve en beroligende indflydelse. De paatrængende gjæster lægger da 

 sine eg i de færdige reder, hvor antallet af eg allerede er fuldt, og 

 virkningen er meget ødelæggende, thi intet af eggene kommer derved 

 til fuld udvikling. De to medbeil ersker ruger side om side, og den 

 fælles egtemand vil ogsaa tåge sin allerede bestemte tørn i rugnings- 

 arbeidet, men eggene glider ud af redet, brister og ødelægges, og det 

 er ikke sjeldent, at hannen, nedslaaet over følgerne af sin svaghed og 

 godhed, løber sin vei for ikke mere at vise sig, hvilket den aldrig 

 gjør, naar den strengt overholder sit monogami, 



f.Bevne scientifique" . 



Slangegift. Giftkjertleme hos giftslangerne er som bekjendt 

 ikke det eneste sted i slangens legeme, hvor giften forekommer. Den 

 findes ogsaa i blodet, saaat en indsprøitning af slangeblod kan være 

 ligesaa farligt som slangebid. Paa grund af denne giftgehalt i blodet 

 kan slangen uden skade taale bid af andre slanger af samme eller 

 nærstaaende art. Disse forhold har været gjort til gjenstand for nær- 

 mere undersøgelse af professorerne C. Phisalix og C. Bertrand, 

 der har forelagt pariserakademiet resultaterne. Det er nemlig spørgs- 

 maalet, om slangegiften først danner sig i blodet og derfra udskiller i 

 giftkjertleme, eller om den anvendt først dannes i giftkjertleme og 

 derfra overføres i blodet, som har været gjenstand for undersøgelserne. 

 45 giftslanger blev berøvet sine giftkjertler, en operation, som de 

 godt kan taale, uden at deres død i fangenskab derfor fremskyndes. 

 Nogen tid efter undersøgtes blodets virkning paa smaa marsvin. Det 

 viste sig da, at V2 cm.^ slangeblod na ikke i noget tilfælde var istand 

 til at dræbe, mens den samme mængde blod, tåget fra uopererede 

 slanger bestandig virkede dræbende. Større mængder slangeblod vir- 

 kede vistnok ved indsprøitning skadeligt, men det er ingenlunde sik- 

 kert, at denne skadelighed hidrørte fra slangegiften; i ethvert fald var 

 giftigheden sterkt afsvækket ved fjernelsen af giftkjertleme. Hei-af 



