228 



orm i Nordalen er naturligvis en mærkeligbed, som ei kan forbigaaes. 

 Det er en forstenet sjøorm fra den tid, jordkloden var flydende! En 

 dyb bule ved Fredriksbald antager ban fremkommet derved, at en 

 sten faldt ned paa joiden, mens denne endnu var en blød masse, men 

 dog ikke længer flydende. 



Om veiene i landet faar vi flere bemerkninger, der viser os, bvor- 

 ledes de var beskafne. Paa Søndmør maatte man heise ligene ned i 

 reb, før man kunde lægge dem i kiste. I Nærødalen var der en vei,, 

 som hang i jerntapper. Veiene afskrækkede derfor de reisende „ endog 

 fra kongeveiene". Hvorledes naturvidenskaben kan benyttes i kristen- 

 dommens tjeneste, finder den lærde theolog anledning til at vise os, 

 idet han omtaler gjederne. Disse gaar sig stundom fast i f j eldet, og 

 naar folk da skal op og hjælpe dem, bænder ofte ulykker. Det viser 

 sig da, siger han, at naar legemer falder fra en stor høide, springer 

 de itu, længe før de naar jorden. Dette er en virkning af luften. 

 Saaledes kan man da forklare Ap. gj. 1, 18 om Judas, som styrtede 

 ned og brast itu. Denne fortolkning smagte vist udmerket de „aande- 

 ligsiudede". 



Forf. finder ved sin omtale af landet anledning til i sterke udtryk 

 at rose den norske naturs skjønhed. Især berømmes Vos, „Nordens 

 Italien"', hvor det er ligesaa varmt som i Indien efter en prests for- 

 sikring. De norske fjorde er meget dybe, indtil 3 — 400 favne. De 

 er dannede af Syndflodens vande, der udhulede den bløde masse. 

 Enkelte af dem er uden bund. Her staar da sjøen udeu tvivl i for- 

 bindelse med underverdenens vande. Våndet er mindre salt i norden 

 end i syden, men er dog tyngre; dette kommer af luftens tæthed. 



Nordsøens vand er meget fedt, hvad allerede Aristoteles har paa- 

 vist. Deraf kommer det, at fiskene bliver saa fede i havet; hgesaa 

 at naar man vil slukke brand i skibene, blusser luen end mere op. 

 Eedtet kommer dels fra fiskenes rogn, melke etc, dels fra oljekilder 

 paa havbunden. At forklare ebbe og flod drister forf, sig ikke til^ 

 skjønt han formoder, at fænomenet staar i forbindelse med maanen. 

 Gud vil vise os, at det ikke er nødvendigt, at han lader os forståa 

 al hans visdom. 



Om den frygtehge Moskøstrom har forf. meget at fortælle. Den 

 suser og bruser, saa den kan hores i mange mils omkreds, sterkere 

 end noget fossefald. Den trækker alt, som kommer den nær, ned i 



