236 



i Kristiania. I 1645 kom den igjen, men stansedes da ved, at man 

 antændte skovene i omegnen. Edgen kvalte den da, Smaakopperne 

 herjede frygtelig. I 1749 rasede den i Bergens by, men bortrev da 

 ^,blot" 528 unge mennesker. 



Han omtaler folkets levevis og boliger. Barkebrød og sj^eblande 

 omhandles, og syreblanden gjør sig endog fortjent til et citat af 

 Horats. Tobaken er næst brændevin nordmændenes kjæreste nydelse, 

 og kunde man blot d3'rke den i landet, vilde mange tønder guid 

 hindres fra at gaa ud af landet. 



Det ovenfor anførte faar være tilstrækkeligt til at give læserne 

 en forestilling — saavidt det i saadan korthed kan ske — af Pontop- 

 pidans verk. Naar vi nu skal udtale en dom over verket og dermed 

 over forf. selv, da tør det først bemerkes, at det ikke er saa ganske 

 let at være fuldt retfærdig og upartisk her. Vi vil saa let kræve, 

 hvad hau ikke kan give ; vi vil saa let domme ham efter vor tid. 

 Men retfærdig bliver dommen kun da, naar han sees i lyset af sin tid. 



Det viser sig af verket, at Pontoppidan var besjælet af en levende 

 kjærlighed til Norge og dets folk. Dette er saa meget mere at paa- 

 skjønne, som han var dansk, eller snarere dansk-tysk i sind og skind 

 og betragtede sit ophold her nærmest som en forvisning. Norge var 

 foragtet som en fjern og fattig provins, kold og raa. og det var vist 

 meget sjeldent, at en dansk embedsmand, især paa en saa kort tid, 

 fattede en dj-bere interesse for landet og kjærlighed til folket. 



Pontoppidan viser sig fremdeles besjælet af en levende interesse 

 for naturen og dens fænomener. Ifølge tidens retning er denne 

 interesse især rettet paa anomalierne i naturen: livets dagligdagse 

 fremtoninger traadte i baggrunden. Det er naturvidenskabens første 

 famlende forsøg. dens spæde barneaar. Men begyndelsen er given, og 

 \idviklingen følger nok. Saa meget prisværdigere er denne iver, som 

 Pontoppidan jo havde et vidloftigt embede, der gav ham mere end 

 nok at bestille, foruden alt andet arbeide, hau paatog sig. Naar vi 

 endvidere kommer ihu, til hvilket religiøst parti P. hørte, og at de 

 profane videnskaber aldrig har ligget for pietisterne, saa stiger vor 

 agtelse for manden. Den iver, biskopen viser for at udforske naturens 

 hemmeligheder, er rent ud beundringsværdig. Yi ser ham bestige 



