237 



ijeldtoppe, krybe iud i huler, opsoge fjerne og vanskelig tilgjængelige 

 steder o. s. v. Hau kakler til sig folk fra fjerne egne for at udspørge 

 dem og raadspdrger en niæugde fremmede forfattere. P. viser sig at 

 være en mere end almindelig belæst mand og maa have besiddet en 

 for sin tid betydelig bogsamling. Yi ser ogsaa, at han gjør forsøg 

 paa at øve kritik og afviser mange fabler. 



Alt dette maa vi erkjende som fortjenester, der tilkommer for- 

 fatteren. Men vi kan heller ikke lukke øinene for, at han ialfald i 

 vore øine har sine feil. Hans indsigter er mangelfulde, hans fordan- 

 nelse ufuldkommen, han er lettroende og kritikløs. Særlig støder det 

 vor tid, at han altid skal henvise til Gruds ære og pris og det endog 

 paa steder, hvor det sjmes os at grænse nær op til blasfemi. Det er 

 noget yderst usmageligt, saaledes at blæse i basuner paa gader og 

 hjørner for skaberens visdom og almagt etc. I videnskabens navn 

 maa der protesteres derimod som noget, der ligner aandeligt mark- 

 skrigeri og ikke stemmer med videnskabens hdie opgave. Og i kristen- 

 dommens navn bor der ogsaa protesteres; thi det bidrager kun til at 

 gjøre de unge kjede af det hellige. Trængte kristendommen saadanne 

 støtter, da vilde dens dage være talte. Kristendom og videnskab bør 

 faa gaa hver sine veie ; de vil ganske vist til slutning føre til det 

 samme maal; men aandelige trompetblæsere behøves ikke. Men disse 

 og andre feil, som kunde paapeges, delte forf. med sin samtid. I 

 deus oine er det usle kryberi og den vamle smiger, saa uværdig en 

 videnskabsmand og biskop, just .passende, og den paa alle steder til 

 skue stillede gudsfrygt og tro gjør verket end mere tiltalende. Det 

 er jo In^kleriets, pudderparykkernes, absolutismens gyldne tid endnu, 

 skjønt den hælder mod sin ende. Pontoppidan er intet geni, som 

 Newton, intet lysende snille som Linné, nei han holder sig simpelt 

 hen til det gamle, overleverede. Hans videnskab er væsentlig middel- 

 alderens, skjønt Linnes seerblik havde seet s^-stemet i natui-ens ,,rudis 

 indigestaque molis'' . Men just derfor er han tidens mand, mens de 

 store aander behøvede en menneskealder og kanske mere, for at deres 

 tanker og ideer kunde faa arbeide sig ind i bevidstheden. 



Pontoppidans opfatning af naturen er, som sagt, den gamle tids. 

 Derfor er hans verk saa interessant, fordi det giver os et saa levende 

 billede af den gamle betragtning af naturen, af natur-\ddenskabens 

 stilling i de svundne aarhundreder. Aldrig ser man saa klart, hvilken 



