239 



som naturvidenskabelig sandhed, derfra gaar man ud, gjør nye iagt- 

 tagelser, og først naar man har gjort en række saadanne iagttagelser, 

 der maa være yderst nøiagtige, maa gjeutages og varieres i det uende- 

 lige, først da drister naturforskeren sig til derpaa at bygge en slutning. 

 Dette er den empiriske eller som den ogsaa benævnes den eksperi- 

 mentale forskning, fordi alt hviler paa eksperimenter og iagttagelser, 

 som gjøres ved dem. Methoden benævnes ogsaa den induktive, fordi 

 man bevæger sig gjennem slutninger ira enkelte kjendsgjerninger til 

 det hele. Den gamle methode fører derimod navn af den deduktive, 

 fordi man bevægede sig den omvendte vei, fra en almiudelig, paa for- 

 haand opstillet theori til det enkelte fænomen. Det er netoj) dette, 

 vi ser forf. af dette verk overalt gjør. Aldrig er der tale om strin- 

 gente undersøgelser og iagttagelser eller videnskabelige eksperimenter. 

 Han nøier sig med en masse beretninger; thi det er det opstillede 

 ræsounement som er hovedsagen, der saa støttes ved disse vidner. 

 Men derfor kommer han heller ikke et skridt ud over, hvad der er 

 givet, han har ikke opdaget nogen ny videnskabelig kjendsgjerning; 

 hvorpaa han kunde bygge videre. De stolte templer er reiste paa 

 løs sand, og det hele styrter, naar man rører ved grundeu. 



Her maa det tillades mig at anføre, hvad en moderne videnskabs- 

 mand siger ^): „Heramelighedsfuld selv ved lyseste dag lader den 

 (naturen) sig aldrig berøve sit dækkende slør, og hvad den ikke god- 

 villig vil aabenbare dig, det aftvinger du den ikke ved vegtstænger 

 og med skruer (Fausts ord). Der er ingen tvivl om, at det er Goethes 

 og det forrige aarhundredes opfattelse af naturvidenskabsmandens for- 

 hold til naturen. At gribe ind i naturfænomenerne var formasteligt 

 og taabeligt ; det eneste, der var at gjøre, var at vente taalmodigt, 

 til naturen aabenbarede hemmeligheden, eller — og det er det væsent- 

 lige — at søge optysninger i ideens udvikling. Her er de alle enige, 

 Hegel og Schelling og Herbert og Groethe. — — Methoden var den 

 deduktive. De empiriske iagttagelser var egentlig kun til, fordi man 

 nu en gang desværre maatte have noget at deducere ud fra. Det var 

 systemernes naturforskning. Under deres herredømme var, som 

 Magendie sagde det, „fysiken blot bleven en samling ab.surde systemer, 

 fysiologien en lang og kjedsommelig roman, og medicinen intet andet 



1) Professor Torup i ,.Nyt Tidsskrift" for 1894. S. 110 fl. 



