243 



(lovendyr, hvor larven lever mellem baarene, af det fra huden udson_ 

 drede fedt. Det er ligeledes allerede forlængst bekjendt, at visse 

 sommerfugle paa larvestadiet er myrmekophile o : lever hos myrerne 

 som deres „gjæster" og altsaa maa antages at nj^de beskyttelse hos 

 disse d3'r. Den bekj endte sommerfugleforsker Herrich-Schåffer 

 i Regensburg forsikrer, at en ostindisk og javanesisk dagsommerfugl 

 endog som fuldt udviklet er en „myregjæst". Han paastaar nemlig, 

 at denne sommerfugl aldrig flyver, men kun spadserer omkring paa 

 myretuerne, af hvilken grund dens fødder skal være ganske merkelig 

 omdannede. En nordamerikansk blaavingelarve skal ofte besøges af 

 myrer paa grund af sødagtige udsvedninger fra huden, og ogsaa hos 

 os træffer vi en art — den lille blaavinge (lycæna argus) — 

 hvis larve meget ofte besøges af myrer, uden at den lider nogen 

 overlast af disse røvere, som ellers ikke pleier at forsmaa hverken 

 sommerfuglelarver eller andre insekter, som de kan overkomme. For- 

 klaringen maa vistnok ogsaa her søges i udsondring af honningsekret 

 hos larven, hvilket altsaa tjener myrerne som næring paa samme 

 maade som bladlusenes bekj endte afsondringer. Denne symbiose kom- 

 mer naturligvis larverne tilgode, da myrerne sørger for at holde deres 

 fiender j)aa af stand. 



Flere sommerfuglelarver lever ogsaa i bierues og humlernes reder 

 saaledes voksmøllen (galleria meloneUa), der opholder sig i bikuberne, 

 hvor den fortærer vokskagerne og derfor ansees for et skadedyr over- 

 alt, hvor der holdes bier, og den her hos os i humlereder ganske 

 almindelige aphomia colonella. 



Alle de foran nævnte beskyttelsesmaader er dog af mere passiv 

 eller indirekte natur. Et videre stadium i udviklingen af de egentlige 

 beskyttelsesmidler danner den saakaldte „beskyttelsesfarve", gjennom 

 hvilken dyrene synes at nyde beskyttelse ved sin lighed med opholds- 

 stedet. Af let forstaaelige grunde er den grønne bladfarve den, der 

 hyppigst optræder som beskyttelsesfarve ; og eksemplerne herpaa er i 

 virkeligheden saa mange, at det vilde blive en temmehg lang liste, 

 om bare navnene paa de herhen hørende arter skulde nævnes. Meget 

 udbredt er ogsaa jordfarven hos arter, der fortrinsvis opholder sig paa 

 eller ved jordbunden, saaledes hos ugleslegterne agrotis, hadena, leu- 

 cania. caradrina m. fl., Ims farver er mere eller mindre graa, brun 

 -eller sortagtig. Hos arter, der opholder sig paa trærnes bark er den 



