251 



Trods fænomenets almindelighed har man liidtil været i uklarlied 

 over stenmagnetismeus aarsag og væsen. Men erkjendte dog meget 

 snart, at den stod i en vis afhængighed af bergartens mineralske 

 bestanddele. Man fandt, at jo rigeligere en bergart indeholdt ertsdele 

 især magnet] ernsten, desto hyppigere og kraftigere viste den sig 

 magnetisk. Men denne ertsgehalt kunde dog ikke være den eneste 

 og heller ikke den væsentlige aarsag til stenmagnetismen ; thi paa den 

 ene side er det ikke saa sjelden, at mange granit- og gneisbergarter 

 viser sig magnetiske, uagtet deres indhold af jernertser er forsviudende 

 lidet. Paa den anden side har man gjort den merkelige iagttagelse, 

 at stenmasser, der udvendig er magnetiske, ikke besidder denne 

 egenskab i det indre, altsaa der, hvor bruddet er friskt eller i det 

 mindste endnu ikke forandret af atmosfærilierne. Magnetismen er ind- 

 skrænket til de fritliggende stenpartier, der især er udsat for luftens 

 og våndets virkning. Dog gives der undtagelser fra denne regel. I 

 et lavastenbrud ved Via Appia ved Rom skal der saaledes findes en 

 magnetisk pol flere meter under overfladen. Stenmagnetismen iagttages 

 videre i regelen kivi ved fjeldtinder og høie klipper og kun sjelden 

 ved nedstyrtede blokke eller ved fjeldvægge i trange dale. Disse 

 iagttagelser gav anledning til den formodning, at en vis opsmuldring 

 og forvitring af overfladen var en nødvendig betingelse for denne 

 merkelige magnetisme. Virkningen skulde da beståa i, at de smaa 

 ertsdele, der hver for sig dannede en liden magnet paa grund af 

 stenens løsere beskaffenhed paa den forvitrede overflade, skulde ind- 

 stille sig i bestemte retninger, og saaledes tilsammeu virke som en 

 magnet. 



Paa den atmosfæriske elektricitet tænkte man derimod ikke. 

 Det var først, da man opdagede smeltningsfænomener i de magnetiske 

 klipper, at E. Naumann (1885) og A. Sella (1891) forsøgte at 

 forklare stenmagnetismen som en virkning af lynnedslag. 



Det sj^nes dog næsten umuligt at tilveiebringe noget bevis for 

 denne paastand; til dette øiemed maatte man til forskjellige tider noie 

 undersoge den magnetiske tilstand i en klippe bedst af basalt, og 

 søge at komme efter, hvilke virkninger sterke tordenveir udøvede. 

 Dette direkte og vistnok meget forønskede bevis er dog endnu ikke 

 ført. Derimod har F. Pockels i Dresden slaaet ind paa en indi- 

 rekte vei. Han mente, at naar aarsagen til stenmagnetismen ganske 



