258 



da heller ikke ventes, at den beskrivelse af renlighedsforholdene rundt 

 om i landet, som Sundt giver, skal passe i alle dele paa stellet, saa- 

 ledes som vi ser det i vore dage. Og dog vil den, der har reist 

 lidt omkring i vort fædreland, finde, at i mangt og meget er Sundts 

 skildringer træifende og karakteristiske ogsaa for vor tid. Særlig 

 gjælder kanske dette visse dele af Norges vestland. 



Ser vi derimod hen til Sundts fremstilling af renlighedens almin- 

 delige betydning, saa vil det snait sees, at hans betragtning af samme 

 ingenlunde kan betegnes som vor tids. Sundt ser paa forholdene 

 gjennem kjærlighedens briller; han har studeret folkelivet og linder en 

 naturlig og vakker forklaring paa de mangler, han i mange retninger 

 opdager, netop i de smaa og vanskelige kaar, under hvilket folket 

 lever; han ser og glæder sig over de fremskridt, hau opdager, og 

 finder i dem løfter om videre udvikling til det bedre. Han synes der- 

 for ikke altid at være enig i de skildringer af renlighedsforholdene, 

 som fremkom fi'a den tids læger. Kan hænde, at Sundt, om han 

 havde levet i vor tid, ogsaa vikle have fandet vor tids læger altfor 

 vidtgaaende i deres fordringer til hygiene i almindelighed og renlighed 

 i særdeleshed. Men saa maa det erindres, at de sidste to tre decen- 

 nier har seet en udvikling paa visse dele af lægevidenskabens omraade, 

 som maa betegnes som epokegjørende. Vor opfatning af en hel række 

 sygdommes natur — jeg tænker navnlig paa de gjennem bakteriers 

 indvirkning opstaaede sygdomme — har undergaaet en betydelig for- 

 andring; og overensstemmende med den forandrede opfatning af syg- 

 dommenes natur har selvfølgehg ogsaa vor fremgangsmaade for at 

 bekjæmpe disse sygdomme skiftet. Og netop heri ligger en af hoved- 

 aarsagerne til, at vor tid bør og maa se paa renlighedsforholdene paa 

 en anden maade, end Eilert Sundt og hans samråd gjorde. 



Sundt viser os i sin bog, hvorledes vort navn paa lørdagen er 

 opstaaet. Vore forfædre gav nemlig den sidste dag i ugen navn efter 

 den ugentlige renselse, som da skulde foregaa, og som dagen var 

 bestemt til. De kaldte den nemlig laugardag. Laug betegner hverken 

 mere eller mindre end bad eller vask. „Det har altsaa," siger Sundt 

 (side 33), „været saa allerede i hedenskabets tid, at hele landet over 

 i hver bygd og i hver krog, overalt hvor det norske sprog lød, hvor- 

 somhelst det blev sagt: idag er det lørdag, der indeholder selve navnet 

 en paamindelse til husmoderen om, at nu skulde der gjøres rent for 



