262 



streng renliglied i det daglige liv, og hvorledes det er muligt at 

 gjøre dette. 



Det vil forstaaes, at det kun er i største korthed, jeg her kan 

 behandle disse ting. Tiden tillader ikke, at jeg fordyber mig i enkelt- 

 heder. 



Vi har allerede seet, at skab og skurv paa Sundts tid forekom 

 hyppigere end nu tildags; den i sin tid som norsk skab beskrevne 

 form af første sygdom, og som paa den tid tiltrak sig en saadan op- 

 merksomhed, at endog en tysk professor kom herop foråt studere syg- 

 dommen, kjendes i vore dage neppe mere. At tiltagende renlighed,, 

 sammen naturligvis med hensigtsmæssig behandling, har bevirket disse 

 hudsygdommes aftagen — derom kan der som før nævnt neppe være 

 tvivl. At utøi, særlig lus, hører til sjeldnere foreteelser i vore dage^ 

 mens de paa Sundts tid forekom noksaa hyppig i visse dele af landet,, 

 det mener jeg ogsaa skyldes tiltagende renlighed. 



Men vi skal vende os til en del andre sygdomme, som har sin 

 aarsag i visse levende mikroskopiske organismer, de saakaldte bakterier, 

 hvilke ved given anledning trænger ind i det menneskelige legeme eg- 

 der kan forvolde sygdom, lidelse og død. 



Lad os kaste et blik tilbage paa fdrste halvdel af dette aarhund- 

 rede. Vi vil da faa se en række udmerkede læger, særlig kirurger, 

 som med iver og held dyrkede sin videnskab og sit kald til menne- 

 skehedens vel; men hvorledes var resultaterne af deres arbeide? Jo 

 — de opererede udmerket, derom er der ingen tvivl; og dog døde 

 mange, altfor mange af de behandlede syge — ikke fordi operationen 

 var slet udført, men fordi saarene blev, hvad vi kalder, inficeret, 

 besmittet; der opstod saarfeber og som følge deraf død. Kunde vi 

 se for os de rækker af mænd, som i aarenes løb arbeidede for at be- 

 kjæmpe disse farlige saarsygdomme og saarfebre, saa vilde vi forbauses. 

 Thi det var videnskabens første mæ.nd, jjersoner, der var en hæder 

 for den stand, de tilhørte, og dog magtede de ei at faa bugt med 

 disse saarsygdomme. Og nu synes alt saa simpelt. Sagen var den: 

 saarfebrenes sande aarsag var ikke fundet ; man auede, at det maatte 

 være en skadelig materie, som udenfra kom ind i saarene, men man 

 kjendte ikke denne materies sande væsen. Nu kjender vi det; nu ved 

 vi, at den første betingelse for at faa et saar til at gro, uden at der 

 afstedkommes saarfeber, det er renlighed — renlighed først og ren- 

 ished sidst. 



