264 



skallen, ja endog hjerteposen uden at frygte for paafølgende saar- 

 feber. 



Og hvoi-ledes foregaar da denne renselse, som altsaa har vist 

 sig at have en saadan betydning. Jeg skal ikke beskrive fremgangs- 

 maaden i enkeltheder; kun et vil jeg sige; og jeg haaber, at man 

 tror mig; det vigtigste middel er rent vand og sæbe; har man disse 

 to ting for haanden, og benytter man dem med iorstand. saa kan 

 man være saa taalelig sikker, selv om man gaar til en noksaa ind- 

 gribende operation. 



Og hvad lærdom skal menigmand drage af dette? Jo denne, at 

 svul, betændelse, inflammation af friske hugsaar eller snitsaar baade 

 kan og bør undgaaes, naar man behandler saaret efter de foranomtalte 

 regler, og opstaar de, saa er man som regel selv skyld deri. Altsaa: 

 kom aldrig med skidne fingre i et friskt saar, det være stort eller 

 lidet — og det maa her erindres, at smaa saar ofte er de farligste, 

 netop fordi de synes ubetydelige; bakterierne kan nemlig meget let 

 finde indgang gjennem et lidet saar og give anledning til slemme til- 

 fælde af blodforgiftning; dernæst vask saaret med rent helst ud- 

 kogt vand, og endelig, læg ingen skidden fille paa saaret, men altid 

 det reneste, som findes i huset; vil man være saa sikker som mulig, 

 saa koger man helst lidt tøi i vand gjerne med sæbe i og anvender 

 det saaledes udkogte tøi til forbinding. Og skal der skiftes paa saaret, 

 bruger man akkurat samme fremgangsmaade. Jeg behøver ikke at 

 tilføie, at dette er fremgangsmaaden kun i grove træk; har man 

 antiseptiske midler for haanden som karbol- eller borsyre, bruger man 

 naturligvis disse, og gjælder det større beskadigelser, saa søger man 

 selvfølgelig læge; men ved mindre saar vil man, om man benytter den 

 her antydede fremgangsmaade, som den store regel undgaa at gjøre 

 skade. Altsaa gjennomført renlighed, det er principet baade ved 

 større kirurgiske operationer og ved behandling af smaa overfladiske saar. 



Jeg skal forlade dette kapitel, og vil gaa over til at tale nogle 

 ord om en sygdom, som vi desværre alle kj ender, mange af os kanske 

 altfor vel. Jeg mener tæringen eller tuberkulosen. Vi ved alle, hvilken 

 uhyggelig sygdom tæringen er, hvorledes den, naar den er kommen 

 ind i en familie, ofte bortriver den ene efter den anden af familiens 

 medlemmer og mangengang i den mest lovende alder. Det er ogsaa 

 almindelig bekjendt, at sygdommen i visse egne af landet viser tegn 

 paa stadig større udbredning. Jeg skal ikke trætte med statistiske 



