277 



delbart bag krebseus mund. Paa den maade kan den i rigt maal 

 gjøre sig tilgode med levuingerne fra krebsens maaltid. For at kunne 

 holde sig fast i denne stilling, vokser den med sin fodskive lidt efter 

 lidt rundt sneglehuset; de to ender af fodskiven, som vokser opad fra 

 begge sider, vokser sammen oventil, saaat aktinieu sluttelig danner 

 en fuldstændig ring omkring sneglehusets aabning. 



Hos andre arter er sneglehuset bevokset med bestemte arter 

 svampe. Den herved frembragte beskyttelse for eremitkrebsen maa 

 dog mere opfattes som en maskering end som aktivt forsvar. Svampen 

 nyder derimod for det første den fordel, som et bevæget liv yder, og 

 for det andet undgaar den meget lettere at knuses paa en bund, der 

 er fuld af rullesten, der let sættes i bevægelse. 



I alle disse tilfælde er det meget interessant endnu at lægge 

 merke til to fænomener. Yi kjender en række eksempler paa, at 

 sneglehuse opløses, saaat krebsen lidt efter kommer til at hgge uden 

 noget fast hylle inde i det bløde hulrum, som daunes af dens kame- 

 rat. Dette forhold kjender vi imidlertid kun fra dj^bvandseksemplarer, 

 saaat det er vanskeligt at afgjøre, om skallets opløsning hidføres af 

 våndets kulsjTegehalt eller af selve aktinien. Den sidste antagelse er 

 ikke saa usandsynlig, som den ved første øiekast synes at væi'e. 



Det andet punkt, som vi skal fæste os ved, er endnu en fordel, 

 som disse arter af symbiose byder krebsen. Den maa i almindelighed 

 oftere bytte den bolig, som den har brugt i sin ungdom, eftersom 

 den vokser til. Den tid, da den søger efter en ny bolig, er imid- 

 lertid meget farlig for eremitkrebsen, der da ialmindelighed netop har 

 skiftet hud og desto farefuldere, jo sparsommere bunden er paa snegle- 

 hus af passende størrelse. Nu, en med en søanemone eller svamp 

 kombineret eremitkrebs behøver meget sjeldnere, maaske aldrig, at skifte 

 bolig; thi dens kamerat vokser ogsaa ud over sneglehusets mund- 

 aabning og det netop paa den maade, at den nøie slutter sig til 

 krebsens legeme, eftersom dette vokser; dens forsvarer bliver altsaa 

 paa samme tid dens bygmester. 



En endnu sterkere byggevu-ksomhed udvikler s^^mbioterne paa 

 nogle andre eremitkrebs, nemlig de hydroidpolyper, der lever paa 

 sneglehuse, beboet af pagurus bernhardus og pagurus puhescens. 

 Disse polyper, der er nær beslegtet med vore almindelige ferskvands- 

 polyper, danner vidtløftige kolonier; de ser ud som rodlignende dan- 

 nelser, der er udbredt paa sneglehusets overflade og udsondrer et 



