278 



skorpelignende, chitinagtigt overdrag over skallet. Den i foregaaende 

 afsnit nævnte svenske forsker Aurivillius liar paavist, at denne skorpe 

 ogsaa strækker sig til det indre af sneglehuset. Polyperne som hører 

 til arterne hydractinia echinata og ijodocoryne carnea, udbedrer ved 

 hjælp af dette sekret beskadigelser i sneglehuset. De vokser endvidere 

 ud over mundingeu, saaat sneglehuset herved ofte forandres til ugjen- 

 kjendelighed. Herunder holder polypens bygning meget smukt skridt 

 med krebsens vekst. Denne behøver altsaa ikke søge sig en ny bolig- 

 naar den bliver større. Det er endvidere meget paafaldende, at man 

 ifølge Aurivillius hovedsagelig finder saadanne forstøi-rede skaller paa 

 steder, hvor forladte sneglehuse er forholdsvis sjeldne. 



Veksten foregaar meget regelmæssig spiralformig i forlængelsen 

 af sneglehuset, og randen viser indbugtninger, fremkaldt ved krebsens 

 regelmæssige bevægelser. Ikke sjelden opløsés hele kalkskallen, saa at, 

 sluttelig krebsens hylster helt og holdent leveres af dens kamerat. 



I høi grad interessant er den af Aurivillius paapegede kjends- 

 gjerning, at saadanne forbedrede og tilbyggede skaller slet ikke saa 

 sjelden forekommer fossile. 



Paa endnu en ' maade har polypen tillempet sig foråt forsvare 

 krebsen. Langs skalmundingsranden har nemlig polypkolonien udviklet 

 eiendommelige spiralformede individer, de saakaldte „spiralzooider". 

 Disse er rene forsvarsorganer for kolonien og kan ikke have andet 

 formaal end at forhindre smaaorganismer fra at trænge ind mellem 

 krebsens. legeme og sneglehusvæggen. 



Ogsaa eremitkrebsene viser en del afændringer, der gjør dem 

 mere skikket til at leve i dette eiendommelige forblind. Først og 

 fremst er lialefødderne omdannet til virksomme griberedskaber, der 

 skal tjene til at holde den fast i skallet. Desuden har den en række 

 kjertler, som afsondrer et sekret, der er bestemt til at gjøre væggene 

 i det af erimitkrebsen beboede hulrum glatte. 



Disse underlige komplicerede forhold er for os et nyt eksempel 

 paa naturens storartede evne til at gjøre sig alt nyttigt, naar der 

 handles om det største formaal i den organiske verden nemlig artens. 

 023retholdelse. 



III. Tilpasning a f farve og form. 



Tillempninger af farve og form, hvilket dyrelivet paa det faste 

 laud frembyder saa mange eksempler paa, er lidet studeret og kjendt. 



