282 



met, der skiftes med en melketand. Den udvikles ikke lios 

 hunnen. 



Er dygongens j^dre eiendommeligt, gjælder dette ikke mindre dens. 

 indre bygning, særlig er dette tilfældet med kraniet. Mellemkjæverne 

 er nemlig usædvanlig vel udviklede og bøiede nedad i en stump vinkel. 

 Underkjævebenene, der er meget korte og høie, er paa tilsvarende 

 maade bøiede. 



LufFerne minder, som sagt, om hvalernes, men mens de hos disse 

 dyr kun er bevægelige i albuleddet, er alle luffernes ben hos dygongen 

 og den nærstaaende manat leddede. Naar undtages den rudimentære 

 tommelfinger er desuden fingerleddene de normale tre, mens der hos 

 hvalerne altid er flere. Baglemmer mangler ganske. Bækkenbenene 

 er rudimentære og bestaar blot af to lange tynde ben. Der er en 

 karakteristisk forskjel mellem hvalernes ben paa den ene side og 

 dygongens og dens slegtnings paa den anden, thi mens disse har 

 haarde, faste ben, er de hos hvalerne porøse og svampet hyggede. 



Dygongen er et fredeligt dyr, som lever i grunde viger og bugter. 

 Dens næring bestaar af tang. Paa grund af huden, spækket og kjødet 

 er den gjenstand for jagt. Ved Australien drives fangsten med har- 

 punering, i Det rode hav tåges den derimod i garn. Af spækket ud- 

 vindes en tran, som skal have den samme medicinske virkning som 

 torskelevertran. 



I den tropiske del af Atlanterhavet lever en nærstaaende slegt, 

 manaterne, af hvilke en art holder til ved den amerikanske kyst og 

 en ved den afrikanske. Mens dygongen er et egte marint dyr, som i 

 det høieste gaar ind i flodmundingerne, findes manaterne saavel ved 

 havet- som høit op i de store amerikanske og afrikanske floder. 



Da baade manaterne og dygongen har en spolformet krop med 

 vandret halefin og luffer, og da de mangler ydre øren og baglemmer, 

 blev de af ældre zoologier henførte til en egen underafdeling af hva- 

 lerne, „planteædende hvaler", cetacea herhivora. Denne tilsyneladende 

 overensstemmelse mellem hvalerne og disse dyr skriver sig imidlertid 

 kun fra, at de alle er tillempede til at leve i våndet. Tager vi imid- 

 lertid for os- disse dyrs anatomiske bygning vil vi finde langt større 

 overensstemmelse mellem dem og hovdyrene end med hvalerne. De 

 er derfor nu henførte til en egen orden, søkjør (sirenici), som ^ 

 systemet er stillet i nærheden af hovdyrene. Det var søkjørene, som 

 i sin tid gav anledning: til sao-net om havfruen. 



