291 



En saa storslagen produktion, som den naturen lier iverksætter, 

 taaler naturligvis adskillig beskatning; men skal fangsten i aarrækker 

 foregaa paa samme maade som nu, mener forstandige mænd paa stedet, 

 at det vil ende med udryddelse særlig for lunnens vedkommende. 

 Sagen er, at man i stor udstrækning benytter sig af garn for at fange 

 lunne og alke. Det gaar saaledes for sig. Flere bord slaaes sammen 

 (efter længden), dertil fæstes garn, som hænger løst ned i sjøen, det 

 hele fortøies i den ene ende, for at det kan svinge frit med strømmen. 

 Saa kommer fuglene og sætter sig paa bordene, det blir trangt om 

 pladsen^ og de pixffer hverandre ned af platformen. Naar de saa er 

 komne i våndet, dukker de, indvikler sig i garnet og drukner. Den 

 ■omstændighed, at lunnen lægger sit eg i jordhuller, fører endvidere 

 med sig, at garnfangst med god virkning kan drives paa land. Man 

 behøver blot at brede torskegarn over en bakke, med rigtig mange 

 lunnehuller. Jeg har særlig nævnt lunnen, fordi det forekommer mig, 

 at det er farligst for den. Det er nemlig tilfældet, at lunnens u^nge 

 trænger en længere opfostring end f. eks. en alkeunge, før den kan 

 klare verdens vanskeligheder. Som følge deraf maa forældrene en 

 tidlang stræve for at skaffe mad til de hjælpeløse stakler, som ligger 

 i jordhullerne (om hannen deltager ved jeg forresten ikke). Og under 

 dette arbeide risikerer de i høi grad at blive fangede. Der er garn 

 i sjøen, og garn paa fjeldet. Forældrene dør, og ungerne sulter ihjel. ■ 

 Dette er oprørende og maa hemmes paa en eller anden maade. 



Ja, men menneskene maa ogsaa leve. Sandt nok, imidlertid er 

 •der ingen tvivl om, at en altfor sterk indgriben i naturens økonomi 

 tilslut ogsaa rammer mennesket paa det føleligste. 



Som forholdet nu er, gjør ogsaa fuglene indirekte nytte derved, 

 at de gjødsler øerne, saa de blir tjenlige til beiter. En absolut fred- 

 ning er naturligvis ikke nødvendig, jeg mener kun, at denne garn- 

 fangsten bærer galt afsted. Tag torsken og dens lige; thi disse dyr 

 har ingen forsørgelsespligt, men spar lunnen i den tid, den sørger for 

 sin unge. 



Ældre folk paastaar, at der er en kj endelig formindskelse af 

 fuglebestanden i Røst. Paa Stavøen f. eks. var der før en mængde 

 fugl, nu er der saagodtsom tomt. 



En anseet høvedsmand, som jeg fulgte paa garnfiske (efter skrei), 

 mente, at rotterne ogsaa havde sin del i ødelæggelsen. Disse kul- 

 •tui-ens tro følgesvende skal nemlig have udbredt sig til Vedøen, der- 



